Hertha

eller
"En själs historia"
Teckning ur det verkliga livet
av
FREDRIKA BREMER

Preface to the Electronic Edition

This electronic edition was produced in 1998 by Ingrid Clareus (editing, proofreading) and Lars Aronsson (scanning, HTML markup). It is copied from the 1971 edition, with omission of the introduction by Karin Westman Berg, which is still covered by copyright. The text uses modern, post-1906 Swedish spelling, but old plural forms of the verbs. Hyphenated words in the printed copy have been joined in the electronic edition.

Hertha was first published in 1856. New editions in Swedish have appeared in 1913, 1923, 1971, and 1986. The novel has also been translated to several other languages.

FÖRRA DELEN

Aftonsällskap

"Ingenstädes -- säger ett ordspråk -- går det underligare till än i denna världen." Men ingenstädes i denna världen gick det väl underligare till än en afton i vår goda stad Kungsköping år 18..; ty där var ett stort sällskap församlat och där hörde man ordas så här:

"Nu, mitt herrskap, måste vi ta ihop på skarpa allvaret! Alla grupperna i ordning! Kamelior, Resedor och Rosor, församlen er i detta hörn; ljusalfer och troll i det andra, mitt emot. Gudar och gudinnor, träden fram -- Olympen till höger, Walhalla till vänster. Jupiter, överste Jupiter, var är han? ... Står och skakar hand med Odin, minsann. Överste Jupiter, hör hit. vad har ni att göra i Walhalla? Ni hör till olympiska avdelningen. Fru Frigga, var så god och tag reda på Odin och hans folk. Vi måste hålla ordning i världen."

"Jaja, glöm bara inte att Odin skall dansa med Juno och jag med Jupiter!"

"Det förstår sig, i den stora polonäsen. Men nu måste var och en på sin post. Överste Jupiter, var så god och ställ er här med era gossar, Mars och Vulkan, Apollo och Bacchus! -- General Odin, framåt marsch! om jag får be. Löjtnant Thor, syperbt. Assessor Balder, mycket bra. Mamsell Iduna, var så graciös!... Brukspatron Brage -- vart fan har han tagit vägen? Aha! Står och kurtiserar gracerna på Olympen. Hör hit, min gunsti herre; vänta med det där till den stora polskan. Nu är er plats i Walhalla och på denna sidan. Parcer här, Nornor där; det är i sin ordning. Ljusalfer och troll, låt mig se er i era regioner! Inga överlöpare ännu. Man kan bli yr i huvudet. Apropos huvud, var få vi Mimers huvud? Var få vi en Mimer?"

"Professor Methodius!..."

"Vår enögde farbror! Syperbt. Men var är han?"

"Där; står just med pekfingret på näsan och demonstrerar sitt system för grevinnan P. Han är visst ännu vid världens skapelse, det ser jag på honom."

Det har sin riktighet. Professorn, kallad Methodius, står verkligen framför grevinnan P., stadd i svaromål på hennes litet skälmaktiga fråga: "huru det fortgår med systemet?"

"Tackar, som frågar, åjo, det pallrar och går, sa' skepparn som satt på grund med skutan. (Och professorn skrattade härvid hjärtligt åt sitt infall.) Saken är den, att jag inte ännu rätt fått det att gå ihop, att ta skruv, som man säger. Men nog har jag hunnit ett stycke på vägen. Och bara man är säker om grundläggningen, så kan man också vara säker på att få upp huset och få tak därpå. Sålunda, om man vill förbättra världsordningen, så måste man ha reda på världsbyggnaden, och därför måste man begynna med begynnelsen, man måste gå metodiskt till väga. Ponera nu att vi tänka oss begynnelsen, jag menar skapelsen. Tänk er det min nådiga grevinna, en -- röra, ja just en röra, lik en ofantlig grynvälling, som uppfyller hela luften, och alla de där grynen röras och tullras och mullras omkring, alldeles som man ser det i vällingen i en stor gryta. Men hur de nu tullra och mullra, så samla och samla sig grynen (i lärt språk kallar man dem atomer, men vi vilja nu uttrycka oss populärt) i små klimpar och klumpar, och dessa åter klimpa sig tillsammans i allt större och större klimpar eller klumpar -- ty så har det gått till -- till dess slutligen hela grynvällingen kommer tillsammans i en enda stor klimp eller klump, som vi nu kalla jorden. Nu är den färdig; nu ligger den där, som en stor boll, och nu får den en duktig knuff eller puff ifrån sidan, så att den far av och omkring i rymden tills ..."

"Men min bästa professor, vem ger den knuffen?" frågade grevinnan P.

"Puff hit och knuff dit!" avbröts här skapelsehistorien av major von Post, sällskapets och stadens muntra "maitre des plaisirs", -- "ursäkta farbror lilla, men sedan ni hjälpt vår Herre i skapelseverket, så hjälp oss nu litet med att få Walhalla i ordning och låna oss ert huvud till Mimers huvud!"

Den gode professorn såg i förstone något förbluffad ut vid detta oväntade förslag, men svarade sedan godmodigt leende: "Alltför gärna, bara jag kan vara säker om att få behålla huvudet. Ty jag vill påminna mig, att Mimers huvud hade åtskilliga betänkliga öden att genomgå, såsom att avhuggas, kokas och ..."

"Ah, pappa lilla, det har ingen fara. Jag svarar för pappas huvud!" inföll skrattande ett fruntimmer i elegant toalett, och vars ansikte, ännu ungdomligt, hade över dess fylliga former ett sådant solsken av godhet och glättighet, att det tycktes aldrig kunna få skrynklor; och i det Mimmi Svanberg med en vit och mullig hand sökte bringa någon ordning i professorns, åt alla håll stretande, gråspräckliga hårtestar, fortfor hon: "Vi antaga här många olika skepnader, men bli dock alltid vi själva. Jag har åtagit mig att efter varann vara häxa, gudinna och slutligen Pax Domestica med ett helt släp av sopborstar och skyfflar ... pappa blir en präktig Mimer!..."

"Nå, som du vill, min kära Mimmi; men ..."

"Alla måste komma, gå var efter ann'! Låt oss begynna, låt oss begynna mitt herrskap, eljest bli vi aldrig färdiga!" utropade majoren.

"Ett ögonblick, ett ögonblick ännu min bästa major!" bad värdinnan i huset, "låt oss dricka te först. Det är just nu färdigt. Och sedan sällskapet fått taga några förfriskningar, skall allt gå med så mycket friskare liv."

Vi hoppas att vid denna tid ha fört våra läsare ifrån de misstankar, de till en början torde ha hyst, nämligen att de befunno sig i ett sällskap av dårar. De ana troligen nu, att de äro i sällskap med ganska förnuftigt folk, församlat för att roa sig med muntra upptåg. Sällskapet befann sig i handlanden Duvas stora salong, som denna afton öppnades för repetition till den stora kostymbal, som få dagar därefter skulle givas i stadens nya, präktiga societetshus, och vilken fest skulle bli liksom kronan på denna vinters alla festliga tillställningar, och "alldeles rysligt, gudomligt rolig", sade unga flickor.

Man hade denna vinter haft gott om festliga tillställningar i den goda staden Kungsköping, vilken, ehuru icke egentligen hörande till småstäderna, likväl under vanliga förhållanden delade svenska småstäders vanliga levnadslott, som av en småstads invånarinna beskrevs sålunda: "Den ena dagen är där så rysligt lik den andra, att man knappt vet hur man skall skilja dem åt", varför ock mången småstadsbo, för att icke rent av insomna av ledsnad, söker hålla sig vaken med att dricka punsch och spela kort, m.fl. tidsfördriv, som ha till följd att göra pungen lätt och sinnet tungt. Fruntimmerna åter, då de icke dela herrarnas tidsfördriv -- vilket stundom händer -- söka vanligen muntra sig med "kafferep" eller "juntor", romanläsning och smått skvaller, för att något litet krydda det dagliga livets andliga fattigsoppa. Detta synnerligen under våra långa nordiska vintrar. Men denna vinter i Kungsköping hade, såsom sagt, gjort ett lysande undantag från de vanliga vintrarna. Järnvägen, som höll på att anläggas nära utanför staden, hade tillfört dess sällskapskrets en flock unga järnvägsingenjörer, de flesta levnadsfriska och glada unga män, som hade givit nytt liv åt alla nöjen, och man hade i synnerhet gjort sin flit med benen på baler och på supéer, som blivit förvandlade i baler. Med ett ord, man kunde icke påminna sig en så "animerad" vinter i Kungsköping.

Man talade också om tre partier, som voro å bane, och ett avslutat. Detta senare var emellan äldsta dottern i huset, där nu sällskapet var församlat, och den rika brukspatron Tackjern -- "ett mycket gott parti", sade alla människor, ty Eva Duva skulle få eget hus, eget ekipage och -- en hederlig karl.

Eva Duva såg dock blek och föga lycklig ut. Men hon var en av många systrar i ett föga rikt ehuru tämligen behållet hus, och -- föräldrar och syskon hade varit så glada åt det rika anbudet. Hon skulle göra dem lyckliga, kunna bjuda sina föräldrar till middag, sina systrar ut på landet till sig i det gröna. Eva Duva sade ja åt brukspatron Tackjern, som bjöd henne allt detta. Bröllopet skulle stå i maj på föräldrarnas silverbröllopsdag och de gamla farföräldrarnas guldbröllopsdag, och till denna dag har rådman Duva reparerat, tillbyggt och ställt i ordning sitt hus, och den stundande tredubbla bröllopsfesten lyser upp huset och sinnena med varjehanda glada förberedelser. Rådmanskan själv, fru Duva, en vacker och ståtlig fru, synes vara själen i allt glatt ordnande och bestämmande; blott då och då kastar hon en förstulen, bekymrad blick på den bleka och allvarsamma fästmön, hennes dotter. Men så tänker hon: "När hon blir gift och får allting så präktigt och gott, då..." Och så tänker mången moder.

Medan nu teet och andra förfriskningar bäras omkring, och gudar och gudinnor, ljusalfer och troll slå sig ned vid fönster och små bord och njuta och samspråka, vilja vi begagna tillfället att göra närmare bekantskap med några personer och grupper i sällskapet och lyssna till samtalen, som föras dem emellan.

Vi närma oss först ett äkta par, som ser särdeles trevligt ut, ty vi älska trevligt folk och lyckliga makar, och vi se tydligen att de äro makar: denna lilla prästman med den något undersätsiga gestalten, det breda bröstet, det nästan barnsligt runda och öppna ansiktet, och denna lilla fru, vars utseende låter oss ana, att hon förenar både Maria och Marta uti en person, och som nu lägger handen så förtroligt på prästmannens axel, i det hon säger med sakta röst:

"Nu, min gubbe lilla! Nu tycker jag att stunden är god, att du skulle komma fram med förslaget."

"Nu? Hu då!" pustar den lille pastorn med komisk förskräckelse, "kära min gumma lilla, låt mig styrka mig litet först, skaffa mig lite krafter och kurage medelst detta goda te med dito skorpor och ... och ... ett litet glas rom! Ser du -- det där är en sak, som icke går så lätt att komma fram med. ser du ... se där kommer Mimmi Svanberg, tala bara inte om det där förslaget så länge! Sitt ned och drick te med oss ... delikata gorån! -- vad för slag? Vad vill du ha? Ett par gamla stövlar?! -- Alltför gärna, bara jag får några själv. Mor, kom ihåg att Mimmi skall ha mina gamla stövlar, nota bene när jag slitit ut dem först!"

"Ack, vad är det som herrskapet skrattar åt?" frågar, i det hon närmar sig trion, en fru med en särdeles mörk och bedrövlig fysionomi. Det är änkefru Ulrika Uggla. Fru Ulrika Uggla och Mimmi Svanberg äro de största kontraster i världen. Den senare ler och söker ständigt lätta livet för sig och för andra; den förra suckar över allting och ser överallt helst blånor och bölder. "Jag vet inte", fortfor hon nu, "hur man kan vara så glad, när det finnes så mycket bedrövligt i världen."

"Just därför", svarar Mimmi Svanberg, "måste vi söka göra den gladare. Dessutom finnes det ju också så mycket gott och glädjande!"

"Ja, det tycker du, men den som tänker lite mer på sakerna! ... I det här huset till exempel tycker jag att all den här glädjen är riktigt hemsk!"

"I det här huset! Men var i hela världen finner man ett trevligare hus, en hyggligare familj, vackrare förhållanden emellan föräldrar och barn, älskvärdare unga flickor? ..."

"Ja, de sju mamsellerna Duva!... Det är just en glad utsikt det med så många flickor, fattiga flickor till på köpet: vad skall det bli av dem alla? ..."

"Åh, därför blir nog råd med tiden, så hyggliga flickor! Dessutom är ju nu en förlovad ..."

"Ja, men hur ser hon ut, jo, som hon skulle ut att hängas. Det blir bara bedrövelse av det bröllopet, det spår jag, och alla de andra flickorna -- de skola alla komma på den överblivna kartan! ..."

"Det finns ingen sådan karta mer i världen", sade Mimmi Svanberg skrattande; "nu för tiden behövas alla människor för det allmänna bästa och kunna taga plats och bli varandras hjälp i enskilda eller allmänna föreningar."

"Usch då, med era allmänna föreningar; de äro då de ledsammaste tillställningar som jag vet, och med min vilja skall icke Ingeborg gå in i någon sådan. Det är allt bara dumheter och onödiga upptåg. Flickor skräpa nog mycket ändå i världen, utan att komma och skräpa i sådan där allmän förening!"

Fru Ugglas bedrövliga uttryck samt ordställning kom Mimmi Svanberg att utbrista i ett oemotståndligt skratt; men pastorskan tog saken allvarsamt och genmälde: "Så tycker inte jag. Om flickor skräpa i världen, så är det deras eget eller deras mödrars fel. Gud give, att jag hade dubbelt så många döttrar som fru Duva; jag skulle veta utväg för varenda en, dels inom, dels utom hemmet, just i någon av dessa förträffliga föreningar för vårt samhälles bästa, som ger var och en tillfälle att vara verksam och tjäna vår Herre, var och en med sitt pund och efter sin förmåga."

"Det där allt är bara fraser!" sade fru Uggla med bistert uttryck; "en flicka bör gifta sig och ha eget hem och hushåll att sköta. Och det hade Ingeborg kunnat ha, om hon inte i unga år varit en romanesk toka och nekat ett hederligt tillbud, blott emedan hon icke var kär i karlen, kan tänka. Därför sitter hon nu där och klär vägg, rödnäst och gammal, och blir aldrig annat än en gammal flicka. Det är alltihop bara dumheter och bedrövligheter!"

Den som så talades om var en flicka omkring trettio år eller däröver, vars utseende och väsen förrådde ett plågsamt medvetande om en ungdom som flydde och ett slags oroligt bemödande att kvarhålla den. Hon hade vackra tänder och därför log hon ofta, ehuru leendet saknade glädje, och hennes klädsel var mer ungdomlig än som passade för hennes år och utseende. Det var i synnerhet när hennes moders oroliga och dystra blick vilade på henne som hon visade en livlighet och glättighet, som tydligen icke kom från hjärtat. Det gjorde, att hon såg tillgjord ut och ansågs vara tillgjord.

Mimmi Svanberg, som bättre kände och värderade Ingeborg Uggla än hennes mjältsjuka mor, sade: "Ingeborg är en rar flicka och gör nog ännu ett gott parti, om hon så vill. Emellertid tycker jag, att hon bevisade god smak och ädelt sinne i att hellre förbli i sin mors hem än att gifta sig med en man, som hon ej kunde hålla av." Och Mimmi Svanberg, liksom rädd för vidare strid i ämnet, steg upp för att samtala med andra personer i sällskapet, merendels framkallande, vart hon kom, ett glättigt prat och löje.

Vi vilja lyssna till vad några herrar säga där borta.

A. Det här är fasligt tråkigt. Här blir visst inga spelbord i afton.

B. Tror knappt. Låt oss göra det bästa av eländet. Jag går att språka med damerna.

A. Det skall fan göra! Det är så besvärligt att kürtisera. Nej, jag går på klubben, röker en cigarr och beställer en bål punsch, och ni äro välkomna att hjälpa mig tömma den!

B. Inte så dumt, men -- jag vill ändå först språka litet med lilla fröken D. Flickan är rätt söt och säges ha sina femtitusen banko att vänta.

C. Presentera mig för henne, min bror, var god och presentera mig; eller säg mig först, ty jag är nykommen på orten, vilka äro de rikaste flickorna här i sällskapet?

B. Kan just icke säga så noga... låt oss se oss omkring, först ha vi husets döttrar -- min vän v. Tackjern är förlovad med en av dem -- men de andra sex eller sju äro ännu "à prendre".

C. Alltför söta duvor; men ha de något att komma med? -- du förstår!

B. Ingenting just, tror jag, utom vackra fjädrar -- en vacker utstyrsel.

C. Så låta vi dem flyga. Där borta sitta två alltför täcka flickor, lika varann som systrar ...

B. Fröknarna Rosen, "Rosorna", som de vanligen kallas; rätt charmanta unga flickor, de ha många talanger ...

C. Ja, men ha de något i kontanter också?

B. Ingenting utom hjärtan och rosor.

C. Så låta vi dem sitta. Nå, vidare i marknaden!

B. Bredvid dem sitter en fröken Uggla- icke precis fattig och som nog är en bra flicka, men hon är gammal nu, har varit med på balerna, jag vet inte huru många år, redan så att hon är utblommad och förbi.

C. Förbi henne då och till någon annan. Den där bredvid henne i den mörka klänningen... har en ståtlig växt, men ser förbannat stursk ut.

B. Akta dig för henne, ty hon har en skarp tunga. Är eljest nog värd sina tjugutusen banko, det vill säga när pappan, gamle Falken, dör, ty så länge han lever släpper han ingen styver ut, det är säkert.

C. Tjugutusen banko, nej, för så gott pris säljer jag mig inte under toffeln på en sådan där domarinna. Den måste då vara helt förgylld.

B. Här kommer fästmannen, den tillkommande mågen i huset, min vän v. Tackjern, en rik och hederlig karl, kommer att ge goda middagar...

C. Presentera mig för honom, min bror, jag är nykommen på orten och vill gärna lära känna de aktningsvärda...

Presentationen gick för sig. Brukspatron v. Tackjern var en styv och bastant herre, som tydligen tyckte om, att man bugade sig för honom, men föga tyckte om att buga sig för andra. Det var som om en järnstör gått igenom honom från huvudet och till fötterna. På sin väns lyckönskningar till hans förlovning och till den älskliga fästmön, svarade han kallt:

"Hon är en beskedlig flicka och skall, hoppas jag, bli en bra hustru och göra mig lycklig. Jag söker det solida i lyckan såsom i livet."

B. Mycket rätt och klokt tänkt; gott om alla tänkte så förnuftigt!

v. Tackjern. Ja, nog gör man därmed en bättre tjänst åt sig och sitt fädernesland än om man lämnar sig åt varjehanda fantastiska och filantropiska drömmerier. Den där filantropien, med alla dess föreningar och insamlingar, den undergräver totalt ...

B. Tala sakta därom, min bror, ty här nalkas just nu ett fruntimmer, fruktansvärd i denna del, en av våra medborgarinnor...

"Säg fruktansvärd, ty hon är oemotståndlig med sitt goda hjärta och sitt goda lynne, denna de fattigas skyddspatronessa", sade en ung herre nära de andra, "och man kan omöjligen säga nej till något som hon vill."

"Det hör till mina principer att aldrig ge något till insamlingar", sade v. Tackjern, i det han knäppte till sin frack.

"Och det hör till mina att alltid giva till sådana", sade den unge herrn som nyss talat, "då de nämligen göras av personer, som jag vet äro de fattigas verkliga vänner, såsom fallet är med min kusin Mimmi Svanberg."

Mimmi Svanberg nalkades just nu den sist talande, i det hon halvhögt och glättigt sade:

"Min bästa Yngve, din far var en varm fosterlandsvän, och du är hans värdiga son och -- säkert har du ett par gamla stövlar! Jag behöver dem just i denna vecka."

"De skola stå utanför din dörr i morgon, min kusin, ty har icke jag, så har någon av mina kamrater ett par till din tjänst. Vilka gamla ben skola lyckliggöras av dem? -- fast det kan göra mig detsamma. Men behöver du inte två par? Tala vid vår rika brukspatron här i grannskapet..."

"Nej tack skall du ha, det aktar jag mig för, jag vet till vem jag går. Tack, min kära Yngve. Har du hört att monarken är död? Det var en märkvärdig nyhet. Jag undrar hur det skall gå med vår stora bal. Man borde tänka på någon inträdesavgift till förmån för småbarnsskolan. Skulle du ej kunna föreslå det, Yngve? Vi måste säga ett ord åt vår gode pastor därom och söka vinna fru Tupplander för saken. Var sitter hon?"

Fru Tupplander sitter mitt i soffan, pösande i full fjäder- och fras-paryr, tronande som en drottning, eller rättare som någon, som vill agera drottning. Fru Tupplander vill också gärna vara regentinna i staden, högsta hönset i korgen, första frun i sällskapslivet, och ingen har ännu gjort henne platsen stridig, ty fru Tupplander är en rik änka, ger emellanåt rika allmosor och ger utsökt goda middagar, vartill hennes hushållströken, fröken Krusbjörn, förnämligast bidrager. Ty fröken Krusbjörn är ett geni i sitt slag och förestår fru Tupplanders hus på ett både snålt och lysande sätt, vilket sätt just är efter fru Tupplanders sinne. Fru Tupplander och fröken Krusbjörn dela regementet inom huset såsom i ett konstitutionellt rike, överhus och underhus, men i tillfällen av strid, vilka ej så sällan inträffa, blir underhuset vanligtvis segrande. Fru Tupplander har namnet, fröken Krusbjörn har väldet. Fru Tupplander och fröken Krusbjörn kunna dock ej leva utan varandra. Men nu nog om fru Tupplander och fröken Krusbjörn.

Mimmi Svanberg, som ser sina medmänniskors svagheter men snarare ler än förtretar sig över dem, förtretar sig likväl stundom på fru Tupplander men håller sig likväl i gott förstånd med henne, för sin fattiga nästas skull, och även därför lyssnar hon nu med stort tålamod till beskrivningen om en middag, som fru Tupplander skall giva, och om alla de delikata rätterna och vinerna, det hela späckat med beröm för fröken Krusbjörn och hennes talanger. Men när fru Tupplander hunnit till slutet av sin middagsbeskrivning, då passar Mimmi Svanberg på, tar fru Tupplander på hennes svaga sida som beskyddarinna och patronessa och får hennes löfte om hjälp för en fattig familj samt om hennes förord och medverkan för en plan, som ännu denna afton skall utföras. På gott vis nödd och tvungen, ger fru Tupplander sitt samtycke, men tillägger med litet peppar på tungspetsen:

"Minsann jag begriper, kära Mimmi, huru du kan företaga och hinna med så mycket saker på en gång, då din far tvärtemot aldrig tycks bli färdig med vad han har för händer."

"Det är", svarade Mimmi glättigt, "emedan pappa lever för odödligheten och jag blott för ögonblicket."

Mimmi Svanberg hade för övrigt en metod i tal och handling mycket olika sin faders. Den kunde vid första påseendet synas lika med den, som icke så få fruntimmer äro väl bevandrade uti, och som vi ville kalla "huller-om-buller-metoden". Men om alla de, som hylla den, handleddes därunder av ett så gott hjärta och ett så ljust förstånd som Mimmi Svanberg, då skulle de med huller-om-buller-metoden alltid hitta på att säga och göra det klokaste och bästa. Att Mimmi Svanberg med detta hjärtelag och lynne är en stor gunstling i staden hos både fattiga och rika, förstås av sig själv, och att hon har ett stort antal av onklar och tanter, över fyrtio kusiner och ett nästan oräkneligt antal av vänner och goda bekanta, som se till henne som råd och hjälp i glädje som i sorg, det förvånar ingen. Mera förvånande har det förefallit mången, och mig själv, att Mimmi Svanberg, varmhjärtad, allmänt omtyckt, med gott utseende, dock icke fästat sitt hjärta i djupare mening vid någon, utan synes röra sig i en allmän välviljas och människokärleks element, såsom fågel i luften eller fisk i vattnet, och ha nog därav och icke begära något annat. Kanske ligger där bakom någon fördold orsak, som -- vi få reda på en dag. Nu följa vi hennes lätta steg till den grupp av fruntimmer, dit vi för en stund sedan sett ett par herrars ögon och tankar riktade, prövande de unga fruntimrens värde. Där ordades sålunda emellan några unga flickor i anledning av festen:

"Ack, vad det här skall bli roligt! Alldeles rysligt roligt. Men tycker ni inte att fästmön ser bra allvarsam ut och hennes herr fästman bra dryg ut?"

"Ja, detta parti är på hennes sida ett resonemangsparti. Hon har haft ett annat tycke. Men v. Tackjern är rik, och hon har gjort sin familj till viljes."

"Stackars flicka! I hennes ställe hade jag tagit löjtnant M. Han är så vacker och så hygglig."

"Utom när han är lite -- full, som alltemellanåt händer."

"Åh, men då är han som mest charmant emot damerna. Han är för söt! Det ordentligt klär honom att ha litet florshuva."

"Jag tackar för en man med 'florshuva', om han i den vore aldrig 'så charmant'. Nej, då tog jag hellre v. Tackjern, mindre charmant, men mera bastant. I)et blir visst ett liv utan 'florshuva', men också utan obestånd. Jag vet ingenting värre i världen än obestånd."

"Det finnes i världen månget slags obestånd. Men vad säger Hertha om saken?"

Den som nu vädjades till, var samma flicka, som vi förut hört omtalas "med ståtlig figur, men förbannat sturskt utseende". En utmärkt ädel växt och det rika, guldfärgade håret var i själva verket det enda, som på angenämt vis utmärkte henne. Ett moln tycktes hölja hela hennes varelse och gav ett oredigt, icke behagligt tycke åt hennes dessutom icke regelbundna drag. Hon satt tyst och likgiltig, nästan orörlig som en bildstod och skenbart livlös. Om rosor hade blommat på hennes kinder, så hade de, jämte den första ungdomstiden, redan förgått; en grå, entonig färg var hela ansiktet, ögonlocken lågo tunga över de dunkla, livlösa ögonen. Hennes klädnad utmärkte sig genom dess enkelhet och tarvlighet. Den hade ingen den minsta överflödiga prydnad, dock slöt den sig troget och väl till kroppens utmarkt vackra bildning.

Vid orden: "Vad tänker Hertha om saken?" vände hon litet på huvudet och sade kallt:

"Jag tycker, att det är en usel värld, där en god och bra flicka icke har annat parti att taga än att gifta sig med en man i florshuva, eller en man utan hjärta, och som tydligen icke bryr sig särdeles mycket om henne!"

De unga flickorna logo och sade sakta: "Hertha sjunger då ut! Hertha är icke rädd att säga sin mening!"

"Rädd?" upprepade Hertha, "nej jag är icke rädd -- nu mera!"

"Men min lilla Hertha", sade ängslig ett litet åldrigt fruntimmer, som jämt tvinnade med fingrarna alldeles som om hon skulle nysta tråd eller reda ut en trasslig härva; "man måste väl litet tänka på vad folk kan säga. Dessutom besinna! Eva Duva är en fattig flicka och blir nu för all sin dar väl försörjd."

"Jag tycker", sade Hertha med samma kalla lugn som förut "att det är förödmiukande för en flicka att gifta sig blott för att bli väl försörjd. Mera hedrande vore det för henne att bidraga att försörja den som hon älskar. Detta är, tycker jag en företrädesrätt, en heder!"

"Ack!" återtog det lilla fruntimret, vars ansikte och hela person hade något som påminde om en trasslig härva, "nu kommer Hertha åter med sina underliga idéer!"...

"Hon har allt rätt", sade en fru i kretsen, "äktenskapen äro så ofta olyckliga, emedan flickorna icke gifta sig med själar, med hjärtan utan med -- penningpungar!"

"Nej, nej", sade suckande en blek ung fru; "icke med penningpungar utan med -- drömmar! Och detta är icke mycket bättre, åtminstone för hjärtats lycka. Man ser så mycket skönt hos den man älskar, man ser i honom det ideal, som man drömt om och som skall lyfta oss själva till allt gott och stort. Man tror sig finna en Gud och man finner..." här hejdade sig plötsligt den unga frun, i det en svag rodnad övergöt hennes bleka ansikte, och hon tillade blott. "och man finner icke vad man trodde!"

"Men, min söta Emelie", sade leende den äldre frun, "om vi i våra män ej finna gudar, så finna de väl icke uti oss gudinnor. Männen äro dock i allmänhet mera kunniga och högre bildade än fruntimmerna; det måste du även medgiva -- Hertha?!"

"Mera mångkunniga kanhända", svarade Hertha; "och detta är icke fruntimrens fel, då det är så litet, som de få lära, och detta lilla sällan grundligt. Men äro de även mera rättvisa, billiga, högsinnade? Tänka och handla de mera ur det innersta av livet? Med ett ord, ha de mera sann mänsklig bildning?"

"Ha då fruntimren i allmänhet denna?" frågade med ringaktande uttryck en av fruarna.

"De kunde kanske äga och även meddela den", svarade Hertha, "om deras känsla för det innersta av livet fick -- liv, sanning. Men den utvecklas ej och därför förbli båda könen lika inskränikta och grundligt obildade."

"Nej, i dag har då Hertha ett raptus uppriktighet av prima sort!" sade leende de unga flickorna. "Tänk om våra herrar hörde dig! -- Du blir säkert aldrig gift."

"Nå än sen?" sade Hertha buttert men likväl halvt leende. "Äro då äktenskapen i allmänhet så lyckliga på jorden. att den högsta lycka kan anses finnas i äktenskapet?"

"Ack nej!" sade suckande den bleka unga frun, "men -- det gör oss till -- mödrar, och därmed ger det oss en rik och djup erfarenhet av livet, som aldrig blir en ogift, barnlös kvinnas lott."

De unga flickorna tego stilla, liksom träffade av sanningen i dessa ord. Men Hertha sade:

"Icke alla gifta få barn. och finnes det icke en egen rik erfarenhet, en djup insikt av livet, som endast kan bli den ogifta kvinnan till del?" Herthas röst vittnade om en inre rörelse, i det hon fortfor:

"Om vår uppfostran icke vore så ytterst usel, och vårt levnadsmål så ytterst fattigt och inskränkt, om vi tidigt hänvisades istället att söka stöd utom oss, att söka det i vårt eget bröst, i vår egen kraft, om vi finge ägna liv och arbete för stora och ädla mål, om man tillät oss att lyssna till den inre rösten och följa dess ingivelser snarare än alla slags meningar utom oss, om det tilläts oss att få det arbete som vi kunde älska -- då är jag viss på, att vi skulle bli ädla och även lyckliga, giva oss själva och även andra lag!"

"Herre Gud, min lilla Hertha, vill du att fruntimmer skola bli lagmän eller kanske justitieråd, sitta i högsta domstolen?" sade den lilla gamla, nystande ivrigt och synbarligen ängslig.

"Icke just det", svarade Hertha halvt leende, "utan snarare -- något mer!"

"Vad då? Vad då?" sade flera fruntimmer i kretsen, leende och nyfikna.

Hertha teg en stund, sedan sade hon, i det en blek rodnad flammade upp på hennes kinder, ehuru den melodiska rösten förblev lugn som en stilla välvande våg:

"Fordom trodde man, att något stort och djupt innebodde i kvinnan, vilket icke kunde fullt utvecklas om hon icke förblev allena, allena med gudomligheten. Då levde även kvinnor såsom prästinnor i det heligas, det gudomligas tjänst. Denna tro har man förlorat. Nu vill man blott att flickorna skola bli "söta flickor", talangfulla m.m., för att bli gifta så fort som möjligt, lika mycket med vem blott han väl försörjer sin hustru. Det är en usel åsikt av livet och kvinnans bestämmelse, som förnedrar kvinnorna och kanske ändå mera männen. Ty skulden därför ligger mycket i kvinnlig feghet men ändå mera i männens brist på rättvisa och högsinne. Och de bli små i samma förhållande de gjort oss små."

"Nej, nu är det för galet, kära Hertha!" utbrast den lilla gamla, vridande sig i ångest "betänk då vad du säger. Icke går det an här i världen att vara såsom i 'le palais de la Vérité'. Du kommer att bli hatad av både herrar och fruntimmer!"

"Jag vet det!" sade Hertha med korslagda händer och sibylliskt lugn.

"Och tänk, om några av våra herrar här hörde dig! De skulle bli så onda på dig! Du blir aldrig uppbjuden på balerna. Du kommer i tidningarna; du får dig, som jag, en rättegång på halsen. Det går icke an att vara så där uppriktig! Du gör dig och oss alla olyckliga!"

"Har ni så dålig tanke om oss, att vi icke skulle tåla vid att höra litet skarp sanning?" sade nu en mild och manlig stämma, och en ung man, som, stödd mot fönsterpelaren och dold för fruntimmerskretsen av den tjocka gardinen, hade åhört samtalet, steg fram, tog en stol och satte sig i kretsen mitt emot Hertha. Hans vackra utseende, det manligt öppna och frimodiga uttrycket i det ungdomsfriska anletet, det lediga och lugna i hans väsen som röjde en viss blygsam säkerhet eller visshet om att ej misshaga, allt jämte den melodiska rösten tillvann honom genast en glad uppmärksamhet inom kretsen. Han fortfor, i det han riktade sitt tal till Hertha:

"Ni har fullkomligt rätt. Det felar oss män mycket i djupare mänsklig bildning. Men -- det hörer fruntimmerna till att giva oss detta. Ty obestridligen ha de ett medfött djupare sinne för det innersta i livet. Skaparens sista verk fick detta till sin hemgift!"

"Men våra lagstiftare tänka annorlunda!" svarade Hertha. "De betrakta kvinnorna -- åtminstone i vårt land -- som omyndiga väsen; och ofta för- bliva de just i följd därav svaga, ovissa, omyndiga själar, sakna tro till sig själva; -- jag menar icke", fortfor hon flyktigt rodnande, "den tro som kommer av blind egenkärlek, många ha mer än nog därav; jag menar den tro på sig själv, som kommer av tro på vårt eget väsens sanning, på Guds ljus och röst i oss."

"Sant, mycket sant", sade åter den unga mannen. "Fruntimmerna härska ofta mera genom kvinnlighetens nycker och fel eller ock ytliga behag än genom dess ädla makter. De flesta ana icke, huru tusen gånger mäktigare de skulle vara om de nöjde sig att vara sanna, högsinnade kvinnor, sökande ensamt det högsta. Då skulle de upplyfta oss med sig. Funnes nu för tiden kvinnor, sådana som forntidens prästinnor, domarinnor, vestaler -- det är vid deras fötter, som jag ville sitta, på deras ord som jag ville lyssna såsom till orakel ur livets heligaste djup. och vad bäst jag lärt och vunnit under mitt liv, har jag att tacka fruntimmer av denna självlysande. ledande art."

Ett ljus, likt morgonrodnadens ur mulen öster, flammade under dessa ord upp på Herthas kinder och hennes ögon blixtrade likt diamanter, träffade av ljusets strålar. Det lyste upp hela hennes ansikte under det att det lilla fruntimret vid hennes sida såg ytterligt häpen och konfunderad ut.

Dragen törhända lika mycket av den djärva uppriktigheten samt rikiningen av Herthas yttranden som av den verkan, vilken tydligen hans ord hade på henne, fortfor den unga mannen att ställa sina ord förnämligast till henne. Han hade under flera år vistats i främmande länder och världsdelar och omtalade åtskilligt om kvinornas ställning och inflytande hos olika folkraser, ty, besynnerligt nog, tycktes han ha ägnat däråt en allvarlig uppmärksamhet. Alla inom fruntimmerskretsen lyssnade uppmärksamt. och vart ord, som yttrades, var en fråga, som ville locka fram nya ljus i ett ämne, som på flerfaldigt sätt rörde alla. Hertha allena sade intet, men berättaren tycktes dock tala förnämligast för henne.

När han nu plötsligen kallades bort ur kretsen och denna bröt upp, hörde man en viskande kör av:

"Vem är den hyggliga unga mannen? För älskvärd! intressant! charmant! Jag är ordentligt kär i honom! (N. B. det var en äldre fru som sade så.) Vem är han? Varifrån kommer han? Hur kommer det till att man ej förut sett honom eller hört talas om honom?"

"Det kommer sig därav", upplyste en av de äldre herrarna i sällskapet, "att han icke förr varit på vår ort. Han är en bergsmansson från Norrland och är nu anställd som ingenjör vld järnvägen nära vår stad. Jag känner icke en bättre och mera lovande ung man än Yngve Nordin. Han är också vanligen mycket väl anskriven hos damerna. Men akta edra hjärtan, mina unga damer, ty han säges vara, vad man kallar, en stor fruntimmerskarl, men något ostadig i sina tycken."

"Jag ville, att han vore min son!" sade en av fruarna.

Rosorna viskade leende till Hertha: "Nå, stränga Sibylla, vad har du emot denna unga herre? Jag tror, att han fann nåd för dina ögon!"

Hertha smålog liknöjt, i det hon sade: "Han giorde sig artig för oss!" Hon redde sig till att med det lilla nystande fruntimret lämna sällskapet och hennes ansikte begynte återtaga dess mörka missmodiga uttryck.

Man tände nu ljusen i rummen, men i tamburen där Hertha och hennes följeslagerska klädde på sig, var djup skymning.

"Kom ihåg att sätta schalen på avigan, Hertha!" sade den lilla gamla; "schalen och kråkan med, ty det torde vara fuktigt ute. Vi ha dröjt bra länge. Gud låte pappa ej bli ond. Schalen på avigan, Hertha! Ack, att du skall ha sådana där underliga ideer och samtal för dig! Att du ändå kunde vara som annat folk! Schalen på avigan; ... så där!"

Medan Hertha tyst och mekaniskt följde de föreskrifter, som så gåvos henne, kände hon sin hand kyssas samt vätas av en het tår av någon, som hon i mörkret icke kunde urskilja.

"Vem är det", sade hon sakta, "som så kysser min hand."

"Det är någon som beundrar dig", svarade sakta en ljuv, kvinnlig röst, "och som ville ha ditt mod! " ...

"Mitt mod!" sade Hertha, "ack! Gud bevare dig Eva, att någonsin erfara det som gör mig modig, att -- stöta människor!" Hon kysste den unga flickan och skyndade ut i förstugan, liksom rädd att säga mer, under det att lilla moster Petronella famlade efter sina saker, muttrande: "Hertha! -- Hertha, nu glömmer hon visst sina handskar! Hertha, var är min gröna påse och tebrödet då till lilla Märtas namnsdag!. Ack! Att hon skall vara så förflugen!... Nej, se, jag har min påse på armen och tebrödet uti den!... Men vart har nu Hertha tagit vägen?... Alltid måste jag hålla reda på henne!..."

Signalen till avbrottet i samtalet och som även tycktes ha föranlett Herthas och moster Nellas uppbrott, var ett upprop av major v. Post, som åter kallade gudar och gudinnor, ljusalfer och troll till en generalrepetition av kostymbalens grupper och uppträden.

"Nu måste du skynda dig med vad du har att säga, min gubbe lilla, eljest blir det för sent", viskade ivrigt den lilla prästfrun till sin man: "Jag längtar härifrån, jag känner mig så illa till mods, jag vet icke rätt varför."

Den goda pastorn störtade nu upp och ropade med kraftig basstämma:

"Mitt gudomliga herrskap på Olympen och i Walhalla! Viljen I tillåta en stackars dödlig att tala två ord med er innan I begynnen edra lekar, och innan jag går mina färde. Får jag tala?"

Den allmänt avhållna pastorn lyssnades alltid gärna till, och man svarade "tala! tala!".

"Mitt herrskap", fortfor talaren med en blandning av munterhet och allvar, som stundom övergick till rörelse och då kom rösten att synas barsk, eller ock att sväva, såsom kämpade den med gråt, varvid en hastig blekhet kom över det eljest barnsligt glada och öppna ansiktet, "mina herrar och damer! Vi äro nu här församlade för att ställa till något, som man tror skall bli mycket roligt, och jag tror så med. Jag tror också att kung Salomo har rätt uti, att "allting haver sin tid", och att roa sig har sin tid och göra gott sin. Men om man i samma tag kunde både roa sig och göra gott därmed, så vore det ju en dubbel vinst. Och jag tror, att detta nu låter göra sig. Låt mig säga huru. Men först måste jag göra en liten inledning."

"Se så i Herrans namn, nu ha vi väl någon Magdalenastiftelse eller något sällskap för fångarnas uppmuntran i kommande!" mumlade mellan tän- derna herr v. Tackjern och knäppte ännu litet fastare till bröstfickan.

"Det är både ynkligt och löjligt!" suckade fru Uggla, och fru v. Tupplander ristade på sitt fiäderprydda huvud och sade halvhögt: "Ack, sa tråkigt."

Talaren fortfor: "Medan vi här roa oss att spela gudar och gudinnor, och beställa åmtals med punsch och champagne för våra olympiska fester, så springa här i staden, på våra gator, under våra fönster dussintals fattiga, trasiga, stundom -- hungriga små barn, utan vård till varken kropp eller själ, ty många av dem ha usla, många även inga föräldrar. Dessa barn behöva vård, undervisning, de behöva mödrar och skola. Min hustru och ett par av stadens fruntimmer ha länge önskat och även arbetat att kunna tillvägabringa en småbarnsskola, för att kunna upptaga sådana stackars små ungar; och de ha lyckats tillvägabringa en begynnelse, men ack! så liten att den blott är en unge till skola och icke tillräcklig att hysa tredjedelen av ungarna, som kunde behöva henne. Lokal felas, medel felas att utvidga lokalen och att förskaffa de fattigaste barnen middagsmat där. Flera av våra goda och tänkande fruntimmer här i staden känna säkert huru stort behovet är av tillsyn om de fattigas barn och hem, så inom som näst utom staden, och de skola då säkert inse, att det förslag jag nu vill göra, icke är i otid utan snarare just i sinom tid. Jag föreslår därför att gudinnor och gracer, d. v. s. alla damer här närvarande, förena sig i att bilda en fruntimmersförening, för att besoka de fattiga hemmen, tillse barnen och övertaga vården samt kraftigt understödjande av småbarnsskolan; och jag föreslår, till vinnande av medel för en nödvändig fond därtill, att inträdesbiljetterna till den kommande festen må beläggas med en avgift, som kommer fruntimmersföreningen och dess småbarnsskola till godo!"

"Mitt herrskap!" fortfor talaren med värma "många av er veta kanske icke, att icke långt ifrån vårt Olympiska samkväm här i staden, finnes i en av stadens gränder ett gammalt hus, rättare en barack, kallad Stora fjärdingen, dit sedan några år samlat sig mera elände och uselhet än många av er sett under all eder livstid, och att mitt ibland denna drägg, detta utskum av vår stads befolkning, leva barn -- små barn, mitt herrskap, som vart modershjärta här i rummet kunde tacka Gud att kalla sina, och som dock äro i den där Stora fjärdingen hemfallna till all slags elände. Jag säger er, mitt herrskap, att detta är en sak som vi icke böra tåla; utan att vi måste rensa upp denna helvetes fjärding eller åtminstone rensa barnen därifrån och låta dem komma till Guds ljus och liv. Det är vår kristliga plikt. Min hustru har ofta manat mig att tala med er I detta ämne, och nu har jag gjort det och jag är glad däråt." (Den lilla prästen torkade svetten ur pannan, i det han fortfor leende:) "Det kan synas litet djärvt att anlita muser och gracer att rensa upp den där stora fjärdingen, men sedan dagen då -- en Gud på jorden tvådde de fattigas fötter, ha de olympiska systrarna ej mer ansett det under sin värdighet att hjälpa skaffa skor och strumpor åt fattiga små barn. Nu ha vi ett gott ordspråk som säger: "Hastigt börjat hälften vunnet". Låt oss därför begynna verket i dag, i denna stund. Låt oss här och nu förena oss om bildandet av en fruntimmersförening!"

"Jag ämnar skriva en bok emot fruntimmersföreningar!" sade protokollsekreteraren N. B., "jag har redan samlat materialier."

"Ja, det är de där filantropiska företagen och föreningarna, som ruinera oss!" sade herr v. Tackjern, i det han knäppte till ännu en knapp i sin frack.

"Det går aldrig väl med oss; det blir ett elände och ett hospital!" suckade fru Uggla, runkande på hela kroppen.

"Han kunde ha väntat tills min diner, så hade jag kunnat ta mig ur saken!" tänkte missnöjd fru Tupplander, ristande på huvudet.

Åtskilliga herrar, både äldre och yngre, hade emellertid vid nämnandet om "en fond" till ett gott ändamål genast gripit i sina bröstfickor efter plånböckerna, och grevinnan P., som nyss flyttat till orten, där hennes man köpt en större egendom, och som genom sin godhet och anspråkslöshet kom världen att förlåta hennes skönhet, rang och rikedom, skyndade jämte Mimmi Svanberg och ett par andra fruntimmer fram till den goda pastorn, tackande honom och bedjande honom att "räkna på dem".

Den rådande stämningen i sällskapet förblev dock en tvekande och förlägen. Man hörde sägas: "Det är icke tid nu... Man måste närmare tänka på saken... Efter kostymbalen kunde man ju upptaga frågan... Nu måste man tänka på Olympen och Walhalla och kostymerna." Yngve Nordin upphöjde då sin röst för att begära beslut på att biljetterna till kostymbalen skulle försäljas till förmån för den nämnda fonden. Det antogs med acklamation; det övriga förslaget uppsköts till en annan gång, och major v. Post lät åter höra sin röst, kallande gudar och gudinnor att intaga sina platser, och den "gudomligt roliga tillställningen" kom nu i full gång.

"Låt oss gå nu, min gubbe lilla!" viskade pastorskan till sin man, som torkade svetten ur pannan. "Vi ha ändå vunnit något, och jag står inte ut här längre."

"Huru? Mår du illa?"

"Inte precis. Men jag känner en ångest, en beklämning! ... Du vet, att jag känner sådant ibland. Det är mig som om golvet skulle bränna under mina fötter. För all del, låt oss gå!"

"Strax, strax! Låt oss blott taga avsked av värdinnan!" och det goda, äkta paret försvann snart från skådeplatsen, där allt nu rörde sig i lustigt vimmel.

Här och där under hemvägen

"Om en liten stund är jag hos er igen, men nu måste jag följa pappa hem!" sade Mimmi Svanberg till sina vänner, i det hon lagade sig att följa sin åldrige fader.

I förstugan mötte hon Ingeborg Uggla, som med vanligt tålamod åtföljde sin mjältsjuka, knarriga moder, vilken nu uppehöll doktor Hedermann, stadens förste, både älskade och fruktade läkare (älskad för sin konst och välgörenhet, fruktad för sina epigrammer, i synnerhet av fruntimmerna, vilkas flärd och fåfänga han tillskrev vårt släktes förfall, och som han därföre ständigt anföll med sarkasmer). Fru Uggla hade fått fatt i doktorn just som han lämnade sällskapet, hade beskrivit för honom sina krämpor för trettionde gången, fått löfte om droppar, och fortfor nu att lätta sitt hjärta:

"Är det inte både ynkligt och löjligt med alla de här upptågen?"

"Vilka då, min nådiga?"

"Jo, den här kostymbalen och fruntimmersföreningen!"

"Fruntimmersföreningen!" utropade doktorn, "den förnuftigaste tillställning i världen, bara det blir något allvar med den. Men si, det blir det icke. Det blir bara lek utav. Fruntimmerna ha inte tid med sådant där. De ha allvarsammare saker att sköta: sin paryr, sina nöjen, sitt tapisseri, hushåll också, tror jag... Det blir ingenting utav, ingenting utav, bara nojs! Tro mig! God natt, mina damer. Mycket nöje på kostymbalen, och -- många katarrer och pleuresier efter den; -- ty så går det vanligen! God natt!"

Mimmi Svanberg log. "Den beskedlige doktorn", sade hon, "har sina fixa ideer! Jag önskade, att vi kunde bota honom."

"Han hatar fruntimmerna!" sade Ingeborg under en suck, vars djup jämte den talandes blick och blekhet märktes av Mimmi Svanberg och styrkte henne i den aning hon länge hyst, att en djupare, fast obesvarad känsla fäste Ingeborg vid den underliga men i grunden älskvärda och allmänt värderade läkaren.

"Han är en förnuftig karl", sade fru Uggla, "ty han tror att allt i världen blir allt värre och värre."

"Men vi med våra föreningar tänka göra den allt bättre och bättre!" sade Mimmi glättigt, "och jag prenumererar på Ingeborg som medlem i den vi nu komma att stifta."

"Då blir hon säkert aldrig gift!" suckade fru Uggla; "de där allmänna föreningarna äro alldeles rakt till hinders för de enskilda."

"Det tror jag icke", sade Mimmi, "men om de skulle hjälpa oss att bli mera verksamma och lyckliga människor än hittills utom giftermålet så vore det ju inte att klaga på. Men vad säger Ingeborg?"

"Jag bekänner", sade Ingeborg, icke utan rörelse, "att jag anser ett lyckligt giftermål som den lyckligaste av föreningar och den största lycka på jorden; men då man ej kan vinna denna, så är det gott att kunna gagna med sitt liv och sin verksamhet på annat vis. och därtill kan fruntimmersföreningen hjälpa dem, som, liksom jag, äro för blyga eller för litet verksamma att företaga något på egen hand. Sällskapslivet", tillade hon saktare, i det hon förstulet torkade bort en tår, "synes allt tommare, ju äldre man blir; man skrattar och pratar och ser ut som man roade sig, men -- sorgen sitter ofta i hjärtat. Lycklig den, som har ett gott hem och någon där att leva för!..."

"Ack ja!" sade Mimmi med en blick av ömhet på sin gamle fader, varefter hon med en hjärtligt deltagande blick följde Ingeborg, som nu gick in i sitt hus med sin mor, vilken hördes muttra något om: "Bara dumma upptåg" och om "Sodom och Gomorra".

"Ingeborg måste komma med oss! Det måste bli annorlunda för Ingeborg", viskade tyst för sig Mimmi Svanberg. "Men vad?" fortfor hon högt: "Stå icke vår pastor och pastorska där på bron och se åt huset där vi varit i afton som om de glömt någonting kvar där. God afton mitt herrskap, vad är å färde? Vad är det ni betrakta i det unga månskenet?"

"Jag ser tillbaka på mitt barndomshem, det Duvaska huset", sade pastorskan; "jag vet inte varför det förekommer mig, som om jag aldrig skulle få se det mera. Just här på bron kom det en sådan underlig ängslan över mig, och jag måste se mig om. Hur det nu lyser grant och glatt ur fönstren där!"

"Bara det inte går med pastorskan som med Loths hustru!" sade Mimmi skämtande. "Nu ha vi ju alla samma väg hem ett stycke, och på vägen gå vi förbi Stora fjärdingen, och jag har ett ärende dit för lilla Minas mor- -- jag kan icke säga pastorn, hur glad jag vore att få det barnet ur den stora sopfjärdingen, tänk om vi alla skulle ännu i afton göra ett besök där, i det vackra månskenet!..."

"Men min kära Mimmi", sade pastorn, något förskräckt, "du besinnar inte, att det är sent, och att man i månskenet i stora sopfjärdingen kan få se saker, som just inte äro uppbyggliga!..."

"Åh ingenting, som vi ej tåla vid, åtminstone i rummet där madam Granberg bor", svarade Mimmi leende; "och dessutom ha vi ju vår församlingsherde med oss. Jag skulle just vilja se, hur det ser ut i Stora fjärdingen vid månsken. Kanske vi ej få se den länge mer, efter den skall utdömas ur samhället. Men vart skola alla gamla supiga madammer taga vägen, och en del nyktra även som bo där. och deras barn? Vi måste bygga några goda bostäder åt de goda bland våra fattiga, bästa pastor...!"

"Ja, ja...; allt i sin ordning, och bara vi hinna med! Du är så förskräckligt företagsam, kära Mimmi; och min bekvämlighet, ser du, behöver tid på sig!"

"Eders bekvämlighet!" skrattade Mimmi, "skall få tid, blott att vi få begynna med sakerna. Till börja med att sopa rent i sopfjärdingen. Det var en god tanke att just i afton föreslå den där föreningen. Bara människorna få frid för kostymbalen, skola de nog ge tid och tankar till allvarsammare saker. Jag hoppas på några goda medarbetarinnor. Jag har tingat på Ingeborg Uggla och hoppas på Hertha Falk. Skada att hon inte ville vara med i grupperna i afton. Hon skulle ha varit en så präktig Norna eller Valkyria."

"Ja", sade pastorskan, "men allt för dyster. Det är märkvärdigt, vad den flickan mörknat och blivit oskön sedan en tid. Jag trodde då hon växte upp, att hon skulle komma att se mycket bra ut. Men nu ser hon ut, som hon alltid vore vid dåligt lynne. Den andra systern ser man aldrig mer till i sällskap. Det säges, att hon skall vara sjuk. En tid talades det om, att hon skulle gifta sig; men fadern lärer ha varit emot partiet."

"Stackars flickor!" sade Mimmi nu helt allvarsam, "de äro säkert icke lyckliga i sitt hem. Styvmodern var nog sträng emot dem, medan hon levde, och gubben lärer vara både snål och grälig. Allt sedan den där händelsen i huset, ha de nästan alldeles upphört att umgås med folk. Flickorna äro ädla och goda, i synnerhet Hertha, fast hon är lite besynnerlig, lite ovanlig; -- men man får så sällan se dem, och de äro mycket slutna mot andra. De ha också en släkting, en ung man i huset, som är lite halvgalen, tror jag; -- med ett ord, nog växer malört i det hemmet. Men se nu äro vi framme vid Stora fjärdingen. Tänd nu din lykta, kära Jacob, ty månen lyser icke i fjärdingens trappor; och vi vilja icke gärna bryta benen av oss!"

Prästgårdsdrängen, den hederlige Jacob, som åtföljde sitt husbondfolk, gjorde som det sades honom och yttrade därunder:

"Jag kan undra, om vi snart få krig med ryssen."

"Vad nu", sade hans matmor, "vill du, kära Jacob, ut och slåss med ryssen?"

"Åh nej", svarade Jacob, "inte är jag angelägen om'et, fast nog skulle jag piska på'en om han kom i landet. Men jag drömde i natt, att jag såg så förskräckliga lågor stå över hela staden, ända mot himmelen, så det just såg vådligt ut. och därför tänkte jag, att det kunde så hända, att vi skulle få krig snart."

"Jag hoppas, att Gud och vår gode kung bevarar oss därifrån", sade pastorskan, "och nu -- låt oss gå uppför trappan."

Man gjorde så, under det att professor Methodius sökte bibringa pastorn de första grunderna för sitt samhällsförbättrande system, som denne åhörde, utan att säga ett ord.

Den skrangliga trätrappan förde till en förstuga med flere dörrar. Mimmi öppnade, som en gammal bekant, en av dem, och sällskapet kom in i ett stort, avlångt, fyrkantigt rum, där icke mindre än sex familjer bodde, en i vart hörn av rummet och tvenne mitt i detsamma. Rummet upplystes av månen och av ett smalt talgljus, vid vilket en medelålders kvinna satt på en söndrig stol och lappade gamla kläder. På en bänk nära henne vid bordet sutto tvenne barn sysselsatta med att sprita lappar. Gossen var ett vackert, frodigt barn, flickan, som Mimmi Svanberg kallade Mina, hade intet utmärkande utom ett par klara blå ögon, som ur det lilla bleka och magra ansiktet blickade fromt och glatt ut i världen. Ingen kunde ana av hennes uttryck, att hennes ben och fötter voro förvissnade och att hon måste alltid sitta eller ock släpa sig fram på sina knän.

"Det är vår bästa flicka i småbarnskolan", sade Mimmi Svanberg sakta åt pastorn; "och hon har en röst, så det är en glädje att höra henne. Dessutom är det ett så gott och förnöjsamt barn. När andra fattiga barn få mat i skolan, ber hon aldrig om något, men hennes stora ögon blott se så bedjande ut, så att det riktigt skär mig i hjärtat, när det icke räcker till åt henne, eller att det icke är hennes tur; ty säkert är, att hon ingen middag får hemma. Modern... go afton madam lilla; madam ser, att Jag icke glömt bort henne, ... och stövlorna skall madam få i morgon, eller i övermorgon, så att madam kan sitta ute på torget och sälja, utan att fårfrysa fötterna på sig; tack, tack, madam lilla; här är vår pastor, som kommer och hälsar på madam och vill ha reda på, hur madam försörjer sig och barnen. Tala om för honom, hur det är fatt! ..."

Granbergskan -- ty det var hon -- vars ögon lyste tacksamma i det bleka, om sjuklighet vittnande ansiktet, sade ödmjukt:

"Vad herrskapet är goda, som fråga efter en stackare som jag!" Hon syntes förlägen, och det var först under pastorskans förtroliga frågor och anmärkningar om hälsa och sjukdom m. m., som hon småningom blev mera meddelsam.

"Ack", yttrade hon därunder, "vad den är lycklig, som icke vet vad sjukdom är, och hur det förlamar alla ens krafter. Ofta har jag gråtit över, att jag inte förmått arbeta och förtjäna bröd åt mig och barnen, såsom förr; men sedan några år är det förbi med mig. Ett ont har iag, som jag alltid får behålla, och det fick jag förrän flickan föddes. Det var vinter då, och vi bodde utanför staden. Det var en sträng, snöig vinter och vi ledo stor nöd. Granberg var borta sedan fjorton dagar, och jag visste inte var han var. På tre hela dagar hade vi i vår stuga inte haft en kaka bröd, eller en bit mat! ... Barnen gräto; jag spann, och när jag blev mycket hungrig och svag, då lade jag mig ned och sov. Ängslan och hungern väckte mig snart. Men jag ville inte gråta eller vara övergiven ty jag tänkte på barnet, som jag skulle föda, och vilie hålla mig vid gott mod för dess skull. Jag satte mig åter till spinnrocken. Slutligen uthärdade jag inte längre. Jag tog min vadmalskofta -- det enda jag hade kvar sedan bättre dar -- och gick till Petters Anna och bad henne gå med den till Stenboms och sätta den i pant där för min räkning mot någon föda, ty vi kunde inte svälta längre.

Stina gick och kom snart tillhaka med två kakor bröd, sex marker mjöl och en sill. Och vi kokte och vi åto och det smakade något! Men Stina hade råkat Granberg på bortvägen och talat om för honom, hur det stod till i hans hem -- och det visste han nog, ty det var just därför som han höll sig borta, han visste, att där var ingenting att få.

Några dagar därefter så hörde vi sägas, att Granberg hade sålt bort koftan på en krog för 8 riksdaler. Men jag visste ingenting säkert därom, förrän han en dag kom inrusande i rummet, kastade på golvet en säck med en halv skäppa ärter uti och ropade: "se där har du koftan!" Då förstod jag, vad klockan var slagen, och då gav det till en smäll i huvudet, och magen värkte, och jag dånade! Sedan föddes lilla Mina -- ett stackars litet kräk, sådan hon är nu, och jag har aldrig sedan haft en plågfri dag!"

"Stackars mor Granberg!" sade pastorskan medlidsamt, men sakta för sig suckade hon: "Min Gud, min Gud!"

Hon och pastorn vände sig sedan till den lilla flickan med de klara, glada ögonen. De frågade henne, om det icke var ledsamt att alltid sitta?

"Åh jo!" svarade barnet, "nog vore det bättre att kunna springa och hoppa som de andra barnen, men så har jag alltid något roligt också!..."

"Hon är alltid så glad", sade modern, vemodigt leende, "i dag har hon suttit en stund på förstukvisten och hört lärkan sjunga; och så har hennes geranium börjat blomma. Hon har alltid något att glädja sig åt. Hon skulle sjunga som en fågel hela dagen, om bara, stackars barn -- jag kunde föda henne bättre. Men sedan hon fått komma i småbarnsskolan, är hon ändå bra lycklig!..."

"Vår Herre har välsignat barnet för din skull, och han skall välsigna dig genom barnet!" sade pastorn rörd.

Medan de båda goda makarne språkade med Granbergskan, hade Mimmi Svanberg tyst smugit sig bort till en vrå, där en av kräfta lidande kvinna låg, på sin halmmadrass. Hon hade hjälpt till att bädda åt henne och att förbinda hennes sår; det var sedan ängre tid, som hon skötte henne så.

Rummets övriga personal hade emeliertid kommit i rörelse och omringade pastorn och hans fru. en del med böner, några tydligen i rusigt tillstånd: "Låt oss gå nu!" sade Mimmi Svanberg till sina vänner: "gott folk, ni få en annan gång tala vid pastorn; ni kan väl förstå, att det är för sent nu. Nu måste vi alla gå till vila! God natt! God natt."

Åter nere på gatan sade hon:

"Se så, bästa pastor, ställ nu om att Granbergskan får någon hjälp av fattigvården. Är hon inte väl förtjänt därav?"

"Du illfundiga Mimmi!" sade pastorn skälmaktigt hotande med käppen, "jag vill slå vad, att du haft det där i bakhåll hela tiden och narrat mig uppför den där trappan, där jag höll på att förlora balansen och falla baklänges, bara för att riktigt gripa mig på det ömma. Jo, du är god du! Tillstå bara, att du gjort det på spekulation."

"Ja visst har jag det!" sade Mimmi Svanberg hjärtligt skrattande; "jag visste, att pastorn icke skulle stå emot, då han fick se sakerna på nära håll; och fattigvårdskassan får väl ge med sig litet."

"Ge med sig! Ja, om den har någonting att ge! Du vet inte du, huru den anlitas; och sannerligen jag ser någon botten på det här växande eländet, eller vet vart det skall taga vägen, om inte fruntimmerna verksamt komma oss till hjälp, taga hand om de fattiga familjerna och barnen, så att det kan bli någon ordning och förbättring, och vi kunna bättre få reda på folket och skilja fåren från getterna."

"Ja, det är ju det som vi vilja göra med våra fruntimmersföreningar", sade Mimmi Svanberg glättigt; "vi vilja just skilja emellan Granbergskan som är sjuklig och en god kvinna och moder, och Bergströmskan, som är en dålig dito och lär sina barn att tigga och stjäla; vi vilja hjälpa upp den ena och hålla efter den andra och hennes barn. Men nu kommer protokollsekreteraren N. B. och skriver en bok emot fruntimmersföreningar och gör slut på oss med ens!"

"Det skall han låta bli!" sade pastorn, "eljest skriver jag en predikan mot honom och de filistéer."

"Låt honom skriva, och låt oss handla", sade pastorskan; "det hjälper bäst. Kära Mimmi, glöm inte bort, att du lovat komma och hjälpa mig kläda bruden i morgon. Det blir vid middagstiden; och du stannar ju kvar över middagen?"

"Ja, bara jag får gå min väg på eftermiddagen; jag har lovat att hjälpa Dahlströms med begravninen, och ändå senare skall jag stå fadder hos Palmstiernas, de ha fått en liten duktig gosse -- stor glädje i huset. Se nu är jag vid mitt hem. Jag skall ha med mig en blommande myrtenkvist åt bruden! God natt. Bästa pastor, kom ihåg Granbergskan och lilla Mina."

Tio minuter därefter såg Mimmi Svanberg sin far insvept i sin storblommiga nattrock sitta i sin länstol vid sitt skrivbord, fördjupad uti irrgångarna av sitt system, kringvärvd av ett moln Havanna ambrosia, och så lycklig som någon professor kan det vara, vilken genom dess doftande, genomskinliga skyar ser framskymta en genom hans system förbättrad och förlyckligad värld. Lycklig häröver kysste honom hans dotter och fick av honom höra ett hjärtligt: "Du är min egen flicka du -- brås på din far; -- vill göra dina medmänniskor lyckliga. Bara du hade en metod. Men metod felas dig, mitt barn! Nå, nå... var fågel sjunger efter sin näbb; och var och en har sitt sätt!"

"Och alla vägar föra ju till Rom!" inföll Mimmi Svanberg skrattande."Och där träffas vi visst, pappa lilla, om icke förr! Och nu måste jag tillbaka på en stund till Duvas för att uppträda som Pax Domestica, med en stor kvast i handen, för att hota folks husfrid. Det skall göra en sensation! ... Men jag ser pappa ännu en gång innan morgonen!..."

Vi vilja nu gå tillbaka en timme på aftonen och följa Hertha och moster Petronella, eller Nella, på deras hemväg ifrån aftonsällskapet, moster oupphörligt smågnatande sålunda:

"Att du då aldrig kan lära dig att bli försiktig och att vara och tala som annat folk!"

"Jag vill inte vara som annat folk!" sade Hertha.

"Ja, det är just olyckan! Vad skall det tjäna till att vara annorlunda? Vad tjänar det till att säga allt, vad man tänker, som om man vore i 'le palais de ta Vérité?' Det bara retar människor på en, och skaffar en förtret. Du får dig ännu en rättegång på halsen, som jag fått det, bara för min uppriktighets skull; och jag önskar, att du lät varna dig av mitt exempel. Då skulle du slippa allt det trassel, vari man invävat mig, och att beständigt, som jag, vänta en stämning..."

Här stannade moster, ty Hertha stannade, i det hon sade: "Jag måste gå upp till Amalia på ett ögonblick!..."

"Till Amalia!" utbrast moster förskräckt, "och du vet, att direktören förbjudit oss alla att ha någon gemenskap med henne!..."

"Jag måste ändå se henne i afton, jag har arbete åt henne, och hon -- behöver det. -- Gå sakta förut, moster lilla; jag hinner snart upp moster! ..."

"Nej, ack nej, det törs jag inte; ... inte gå ensam på gatan, så hår dags, nej ... då går Jag hellre med upp till henne, om det så måste vara, men ..."

Hertha hade redan gått in i huset och klappade sakta på dörren till ett rum, varifrån, genom den nedfällda gardinen, ett svagt ljussken lyste ut åt gatan. Sedan ropade hon sakta vid dörren: "Det är jag, Amalia! öppna!"

"Jag går inte in!" sade moster Petronella häftigt; "jag vill inte vidare kompromettera och intråssla mig genom att gå till sådana där ..."

Dörren öppnades, och Hertha gick in. Det var ett ungt fruntimmer av vacker växt och även behagligt utseende, som öppnade dörren; men ögonen syntes tunga och röda, och ett bittert drag fördystrade det bleka ansiktet. "Du kom ändå, Hertha", sade hon upprörd till den inträdande; "du glömmer mig inte!"

"Nej, aldrig; se där arbete, Amalia -- åtminstone för en vecka; du skall få bra betalt; -- det är för Eva Duva. Och där bröd och kaka. Jag har fått det; det är mitt, och du kan taga det utan tvekan. Du har visst icke ätit i dag!"

"Nej; men det gör ingenting. Jag har ändå haft föda åt gossen; svårare har det varit att vara utan arbete. Då bli tankarna så tunga och svåra. Men nu -- Gud välsigne dig, Hertha!"

Det var ett litet, torftigt rum i vilket samtalet föregick. Allt därinom var dock snyggt och vårdat; bredvid sängen stod en vagga, och i denna låg ett sovande barn. Hertha nalkades vaggan, i det hon sade: "Kunde jag, Amalia, göra för dig, vad jag ville, så skulle du ej sakna arbete eller bröd; men -- jag formår så litet."

"Gud välsigne dig för din vilja, och att du icke förkastar, icke föraktar mig som andra. O! det är så bittert, bittert att vara föraktad och att veta sig -- förtjäna det! När jag tänker på, vad jag varit och vad iag kunnat bliva, så kan jag bli galen!..."

"Ditt fel är ringa, Amalia, emot hans, som förförde och bedrog dig. Du älskade honom, men han älskade icke dig!..."

"Ja, om jag hade älskat honom mycket, Hertha, så skulle jag känna mig mera ursäktad, men jag älskade honom inte mer, än att jag kunnat lätt låta bli att vara -- svag, om jag haft någon eller något, som styrkt mig. Det var lättsinne, nyfikenhet, sinnlighet, som gjorde mig olycklig; det var brist av något bättre att fästa mina känslor, mina tankar vid. Mitt hjärta var fullt, och livet så fattigt, hjärna och framtid så tomma; jag ville smaka livets fullhet, om än för ett ögonblick; ack! jag betänkte inte att jag sedan skulle få dricka dess drägg -- under hela mitt återstående liv! ... Och hade du icke uppehållit mig, så hade jag icke uthärdat!..."

"Du måste uthärda, Amalia", sade Hertha med sorgset allvar, "du är mor, du måste leva och arbeta för ditt barns skull; och du skall det, jag vet det, och jag håller av dig för det!"

"Ja, Hertha! För detta barn har jag svält och arbetat, arbetat och svält; och det är min enda tröst, att jag i mitt elände står inför Gud och människor sådan, som jag är, att jag ingenting fördolt, ingenting skytt och skyr av ansvaret och bördan, -- ja, fortfor hon, i det hon rättade upp sig och såg med fast blick på sitt sovande barn, jag vill vara mor, jag vill leva och arbeta, på det ingen nöd och ingen brist, som jag kan avvända, måtte komma vid mitt barn, men, -- jag känner mig svagare sedan en tid. och om jag skulle -- dö!..."

"Då är ditt barn mitt!" sade Hertha, i det hon fattade Amalias hand, "och så länge jag lever och kan arbeta, så skall det ingenting sakna- var viss därom, Amalia, och om världen kastar sten på dig så skall jag försvara dig och säga, att du var en god moder, att du var aktning värd, ty du hade mod att bära samhällets hån och förakt för att behålla hos dig ditt barn, och leva för det som en sannskyldig mor, och Jag kan icke säga dig huru jag föraktar dem, som därför ringakta och klandra dig. Jag högaktar dig därför, Amalia; och vore jag fri och kunde jag ..."

"Jag vet, jag vet och säg icke mer. Jag kan icke säga dig, hur det tröstar, hur det styrker mig, att du gillar mig. Det skall ge mig nytt mod att leva och lida och stå emot frestelserna. O! ty denna enslighet och sysslolöshet är förfärlig!... Hertha, övergiv mig icke!..."

"Aldrig!" svarade Hertha och tryckte Amalias hand, i det hon tillade: "Jag kommer snart åter, men jag måste nu gå. Jag hör moster hosta, och min far väntar mig. Men, Amalia, vänta mig snart åter!"

I förstugan träffade Hertha moster Nella i högst uppbragt tillstånd. "Du komprometterar både mig och dig", sade hon häftigt- "vad skall man tänka vad skall man tro om sådana besök, så här dags på kvällen? Det kommer att inveckla mig i tusen svåriglheter. Dessutom har det fördröjt oss, och direktören kommer att bli så ond! ... Och Gud vet, vilka nya anledningar mina fiender nu kunna få att chikanera mig, när processen kommer inför rätta! Hå hå!" Så talade och suckade moster hela vägen. Hertha svarade icke ett ord, och av hennes uttryck hade man kunnat misstänka, att hon icke hörde något, och sant är, att talet om den där gåtfulla processen, föranstaltad av en eller flere mystiska fiender -- alla herrar, -- och den oupphörliga fara som moster Nella i anledning av den svävade uti, hade så ofta ljudit för Herthas öron, att hon vant sig att höra därpå, som man vänjer sig att höra positivets missljudande, evigt samma stycken, med ett visst undergivet lidande, i avvaktan på deras upphöhörande.

Det var en afton, i slutet av mars, och himmelen strålade stjärnklar över den grå, isklädda jorden. Herthas blickar lyftes med dystert uttryck till denna ljusfulla himmel och sänktes sedan till den frusna marken, på vilken hon vandrade med långsamma, tunga steg. Hon tycktes jämföra dem och tänka med skalden Henrik Wergeland:

"Sjärnor! Kunden I dock se
hela jordens tysta ve,
o! då uti nattens timma
ej så klart ni kunde glimma!"

Vandrerskornas steg och mosters tunga stannade på en gång. De voro nu framme vid --

Det gamla huset

Läsare, har det ej hänt dig stundom, under dina vandringar i våra städer, att fästa dina blickar på ett hus, varifrån de ovillkorligt studsa tillbaka med ett obehagligt intryck, ifall de ej fästa sig därvid med det slags intresse, som mörka mysterier inge? Huset kan vara väl byggt, ha sina två eller tre våningar, men det har ändå ett visst mörkt förfallet utseende. Det skiftar fläckvis i grått och ett sjukligt gulgrönt; ty rappningen är avnött eller nedsölad. Du ser inga blommor i fönstren; något mörkt och tråkigt tyckes blicka fram ur dem. Takets tegelstenar äro mörka också, några murkna, andra mosslupna. Trappan ser ut som om man icke vårdat sig om att sopa eller tvätta den ren. Vart du vänder dig, möter din blick något, som synes tala om vantrevnad. Där är något dött, något blottat på skönhet och liv. var viss på, att i ett sådant hus många tysta suckar dagligen andas, många bittra tårar osedda rinna, och plågade hjärtan klappa, klappa, som om de ville spränga de mörka, fängslande murarna, förgäves! Det gamla huset står där, som ett mörkt mysterium slutande sina murar kring varma själars heta strider och kval, från det ena tiotalet år till det andra, döljande dem för världens ögon Familjelivets djupa, dramatiska liv leves därinom, människan födes, uppfostras, utvecklas, älskar, anar, längtar, lider och förvissnar. Det gamla huset säger ingenting därom. Det gömmer tyst familjelivets hemlighet ifrån vaggan och till likkistan, och dess osägliga bitterheter, dess frätande rost, som "äter hjärtat" (för att tala i den gamla sångens ord), anas icke av världen utomkring. På sin höjd anar den att det "växer malört i det hemmet". Någon gång bryta de ut, dessa inre frätande missförhållanden, dessa hemliga kval, när måttet av dem blir för mycket rågot, och då sker något förfärligt. Ett mord av maka på maka, av barn på deras fader, en mordbrand, som förtär det gamla huset och sprider förödelse vida omkring, säger då stundom åt världen det gamla husets dystra hemlighet. Skvallrande tungor bryta fram ur vart fönster; murarna tala för första och vanligen för sista gången. Då är det slut med det gamla huset; vad som kvarstår är en ruin. Stundom står huset kvar, men skys av alla, som kunna välja bostad. Ty i sådana hus säges det, att där spökar. Någon fridlös ande går där igen. Men länge, innan det kommer så långt, står det gamla huset från årtionde till årtionde tyst och mörkt som en mosslupen gravvård, medan levande hjärtan därinne långsamt förblöda. Många sådana hus finnas i världen, ehuru icke många bära syn för sak, såsom det gamla hus, som vi nu stanna vid.

I förstugan stannade moster Nella tvekande, i det hon sade: "Om... kanske... om jag kunde slippa att nu gå opp till min svåger!... Jag är viss på, att vi ha fördröjt oss, och han blir visst så ond! ... Om du kunde säga..."

"Jag skall säga att moster var trött och behövde vila sig!" sade Hertha, "gå till systrarna, moster lilla, och hälsa från mig. Jag skall hälsa pappa från moster!" Och med dessa ord sprang Hertha uppför trappan.

"Nå, om du tror att det kan gå an, så... men var är hon?... Nå, nå, när hon får sig en process på halsen, som jag, så blir hon väl mindre lätt på foten!" Och suckande och nystande med banden av sin redikyl, trippade moster Nella in på gården och in i en annan del av huset.

Hertha måste snart gå saktare, ty intet ljus lyste i trappan och där var mycket mörkt. I den andra trappan flämtade mot henne ett ljus, vilket bars av en yngling, som med orolig häftighet kom henne till mötes.

"Hertha... kusin! ... du har dröjt länge!" lågan av det smala ljuset, vilket satt snett i en gammal mässingsstake, belyste en storväxt men icke stadgad ynglings gestalt, ett huvud, vars skog av mörkt hår hade ett förvildat utseende, och ett par ögon, som, liggande djupt under en bred men låg panna, hade en orolig, oklart glimmande blick. Hela ynglingens väsen hade något dystert och förvirrat; hans röst var grov och liksom i målbrottet, ehuru han syntes vara omkring tjugu år.

"Har jag dröjt så länge, kära Rudolf?" sade Hertha vänligt och lugnande. "Vad är klockan?"

"Visst tjugu minuter över åtta. Farbror sitter med klockan i handen!..."

"Giv mig ljuset, Rudolf; du dryper talg i trappan. Låt oss gå in. Har det varit mycket ledsamt i afton?"

"Alldeles gruvligt ledsamt!..."

"Det var mitt fel; jag borde inte ha dröjt så länge!... Hjälpa mig? Tack du, lappskorna tar jag själv av mig, men kappan -- tack skall du ha, Rudolf! Schalen skall jag 'behålla. Här är kallt!..."

De stodo i en stor, ödslig sal, upplyst allena av det i mässingsstaken snett sittande ljuset med lång veke. Hertha ryste ovillkorligt, i det hon kastade en lång blick i det dystra, sällan eldade rummet.

"Låt oss nu gå in tillsammans!" fortfor hon, i det hon beslutsamt nalkades en dörr till vänster i den långa salen. Då hon lagt handen på låset dröjde hon ovillkorligt ett ögonblick, i det hon djupt hämtade andan; sedan öppnade hon dörren och gick in.

Här, i ett tarvligt möblerat rum, var blott en enda person, och denna var en man. Han satt i en soffa snett emot dörren, med ett bord framför sig på vilket brunno två ljus. Han hade fötterna lindade med flanell och höll sitt guldur i handen. Ingen möjlighet att misstaga sig på vem han var. Han var husets herre och familjens buse.

Han var en spenslig, snarare liten man, ansiktet hade regelmässiga, skarpt utpräglade drag, håret, stålgrått och stritt, stod rätt upp ifrån den höga och befallande pannan, och under de buskiga, mörka ögonbrynen lågo ett par stora, mörkgrå ögon, vilkas hårda och vredgade blick nu var häftad på den inträdande.

"Du har dröjt över tiden!" röt direktör Falk mot sin dotter. "Klockan är tjugutvå minuter över åtta. Varför har du dröjt så länge?"

"Jag visste inte vad klockan var;... jag glömde!" svarade Hertha kallt. "Glömde?" uppbrusade direktören, "glömde! Är det en ursäkt? Skall man glömma sina skyldigheter? Det tycker du förmodligen är ingenting, eller tycker kanske, att det är vackert, ädelt, självständigt! Det hör väl till de där moderna teorier, som du hyllar; hör till fruntimmernas emancipation, kan j ag tänka, att så där emancipera sig från plikt och föräldralydnad? Glömde! En vacker dag glömmer du också, att du har en far och några plikter mot honom. Glömde? -- och det säger du mig så där sturskt, som om du skulle ha rätt att pocka på något. Men, så länge jag är herre i mitt hus, skall ingen pocka där, utom jag. Jag vill vara herre i mitt hus. Jag vill ha lydnad där, och subordination. Jag svär och förbannar mig på att icke tåla, att man, så där, den ena gången efter den andra överträder mina order och glömmer sig borta över den tid, som jag utfästat. Jag vet, vad jag vill, och jag vill, vad jag vill, och vill, att min vilja skall vara lag i mitt hus. Jag skall ej tåla, att man glömmer, vad jag sagt mer än hundrade gånger. Och väl mer än hundrade gånger har jag sagt, att jag vill, att porten skall stängas klockan åtta om afton; att jag icke vill veta av något spring i porten efter klockan åtta; och att därför skola ni vara hemma precis åtta var afton; före åtta eller till åtta eller precis åtta. Har du hört det förr eller ej!"

"Jag har hört det!" svarade Hertha som förut.

"Nå väl, då är du så god och rättar dig därefter; eljest skall jag sätta lås och bom för porten var eftermiddag, och du skall slippa gå ut på några lustpartier, som komma dig att glömma var du är hemma. "

"Men varför skall det just vara klockan åtta?" grymtade den nittonårige med vresig röst.

"Varför? din lymmel! Jo, därför, att jag vill så, och därmed punkt. Det kan vara nog, hoppas jag, eller hur? Vaba? Vad har du att mucka? Tig, din tölp och vänta att tala, tills man talar till dig. Blanda dig inte i vad som inte rör dig. Du har ingenting att säga. Vore du inte min brorson, så hade jag längesedan kört dig på porten, din odåga. Skriva och räkna kan du litet, och det lilla har du lärt av mig, men vett har du inte, och det lär varken jag eller någon annan kunna plugga i dig. Du är och du förblir en tölp i all din da'r, och duger ej till annat än att äta nådebröd. Och händer det dig en annan gång att blanda dig i saker, som icke röra dig, så -- smörjer jag upp dig. Mina fötter äro förbannat dåliga, men mina händer äro gudskelov friska, och det skall du ännu få erfara. Tig! Jag har ej talat till dig, utan till Hertha!"

"Rudolf är en bra gosse!" sade nu Hertha med flammande blick, "och skall nog bli en bra karl. Han skall gott kunna försörja sig med tiden och behöver ej äta nådebröd. Även nu gör han ju god nytta på kontoret!... "

"Åt vem säger du det?" röt direktören, vänd till sin dotter, "vill du lära mig? Förstår du bättre sådant, ån jag? Nu är det verkligen långt kommet med unga fruntimmers pretentioner. Men ett vill jag råda dig till, och det är, att bli vid din spinnrock och vid din hushållsbefattning; ty annat förstår varken du eller fruntimmer i allmänhet. Tacka Gud, om de förstå, vad de ha för händer. Skomakare bliv vid din läst. Jag tänker icke tåla några ingrepp i mina rättigheter. Men nu för tiden vilja fruntimmer blanda sig i allt, och därför går så mycket på tok. Det heter, att den har geni, och den har geni och den har geni! och den skall bli artist, och den skall bli kontorist, och den skall bli författare eller professor eller någonting stort. Förbannat prat alltihop. Jag önskar, de vore riktiga köksgenier, så skulle de uträtta åtminstone något nyttigt i världen. Men nu äro de för förnäma därtill, bevars; skola leva för ett högre mål, vara medborgarinnor och vad allt den strunten heter. Det kväljer mig, bara jag tänker därpå; och så länge jag lever och är herre i mitt hus, skola mina döttrar icke göra sig till spektakel för världen med några dumheter, utan sköta vackert var och en sin syssla. Jag tänker icke tåla några moderna frihets- och emancipationsidéer i mitt hus."

Så fortfor direktören länge att gräla, vänd till sin dotter, som, ifrån den stund han åter vände sig till henne, stod alldeles tyst, blek och orörlig, de mörka ögonen fästade på honom med uttryck av ett djupt inre lidande, som stundom syntes övergå till hat och hot. Men icke ett ord kom över hennes bleka läppar. Rudolf åter satt vid en vägg med huvudet lutat mot bröstet (hans vanliga ställning), och de nu hemskt glimmande ögonen fästade ömsom på direktören, ömsom på Hertha.

Denna pinsamma scen avbröts av den gamla pigan, Anna kallad, som kom för att tillsäga, att kvällsvarden var färdig.

Moster Nella gjorde nu sitt inträde jämte två helt unga flickor av tolv och tretton års ålder. Moster hälsade förlägen och nystade ivrigt på redikylbanden. De små nego blygt och höllo sig nära vid dörren, då de märkte faderns onda och upprörda utseende.

Han ropade dem emellertid till sig och syntes mildra sig, i det han såg på dem, gjorde dem några frågor, spelade dem med fingret på näsan, och gav dem några namn, som lät dem rodna upp över öronen, och tårar framträngde i den enas ögon.

De fingo då heta "pjåk och våp och pipsillar" m. m. som läto tårekällan -- så ymnig och lätt rörlig vid denna ålder -- flöda över, varvid de fingo höra: "Vad är det för slag? Den förbannade sentimentalismen! Det vill jag inte veta av; det vill jag inte se. Kan ni inte annat än lipa, så kan ni gå era färde och roa er därmed bäst ni vill. Kan inte svägerskan lära dem något annat? Kan hon inte lära dem att vara förnuftiga flickor och inga våp?"

"De äro så unga ännu, så känsliga..." stammade moster.

"Åh bah, känsliga!" röt direktören; "jag ger fan era känslor och er känslighet, som bara är förbannat pjunk Det skall vara så vackert, så rörande att vara så där känslig och sitta och sucka och läsa romaner, och gråta och lipa åt allting och vara missnöjd med hela världen och göra sig olycklig över ingenting. Men jag vill inte, att mina döttrar skola uppfostras på det viset. Jag vill att de skola bli dugliga och praktiska människor och inte leva i drömmerier och dumheter. Jag vill inte veta av sådant. Hör ni det? Se så, inga grimaser mer. Kom nu och sätt er till bords."

Gamla Anna hade just tillsagt, att maten var inne. Stödd på den gamla trotjänarinnans arm och på en käpp, linkade direktören ut i matsalen. De andra följde tysta. Två talgljus, stående på matbordet, lyste blott svagt upp det stora, dunkla rummet. met.

"Som glädjen är, så lyser här!" viskade Rudolf till Hertha .

"Vad för slag? Vad säger du?" frågade direktören, vändande till Rudolf ett par hotande ögon. Rudolf liksom sjönk ihop och teg.

"Jag tror, att du vill vara kvick?" sade åter direktören, "och -- där har du för det! Var mindre kvick i tungan, och mera med vettet en annan gång!..." En örfil träffade Rudolfs kind, så att det susade för hans öron. Herthas ögon flammade därvid, och moster Nella böriade gråta.

"Se så, se så, intet pjunk", sade direktören. "Sätt er till bords. Var är Alma, varför kommer hon inte upp?"

"Hon mår inte bra; hon har gått till sängs!..." svarade moster, som sökte svälja sin gråt med hiälp av ett glas ölost.

"Förbannat pjunk!" mumlade åter direktören; men såsom när åskan slagit ned, åskvädret drager sig bort, så tycktes nu direktörens elaka lynne ha laddat ur sig, och en viss nedslagenhet trädde i dess ställe. Han syntes vilja förströ dem genom att tala om likgiltiga ämnen, men erhöll fåordiga eller ock inga svar, då ej hans ord voro ställda som frågor. Den tarvliga måltiden var snart slut, ingen syntes ha njutit den utom Rudolf, som åt med glupskhet, och direktören, som tycktes med vanlig aptit förtära sin gröt med vindopp.

När man uppstigit från bordet, sade direktören ett kort: "Godnatt" till moster Nella, som neg, nystande på sina redikylband, och till småflickorna, som gingo fram, kysste faderns hand, i det de tackade "för mat" och sade godnatt. Mörk och glädjelös vilade hans blick på de unga barnen, som syntes vilja skynda att undandraga sig den.

"Ack! vad det här är odrägligt", viskade lilla ystra Märtha till sin syster Maria, "jag skulle bestämt vilja gifta mig i afton, om bara jag kunde vara änka i morgon!"

"Tyst, tyst, for all del!" förmanade moster, i det hon lagade sig att lämna rummet med barnen. Rudolf och Hertha följde direktören in i hans rum.

"Sätt fram spelbordet och giv mig korten!" sade han.

Rudolf bar fram till soffan ett runt bord, och Hertha lade darpå ett par tämligen nötta kortlekar, och man satte sig ned till ett parti trekarl. Ett mera träaktigt och glädjelöst spelparti är svårt att tänka sig. Hertha spelade maskinmässigt, hon var mycket blek och sade stelt de ord, som spelet fordrade. Rudolf åter giorde ständiga misstag i spelet, vilket gav direktören anledning att nästan oupphörligt gräla på honom. Däremellan talade ingen. Man spelade icke om penningar. Direktören syntes nöjd med att vinna spelet. vilket han nästan alltid gjorde, då de andra spelade illa eller utan intresse. Så förgick två timmar. Direktören såg då på sin klocka och sade: "Klockan är elva, vi kunna sluta."

Rudolf och Hertha sköto tysta undan sina stolar, buro bort och lade undan korten. "Godnatt Rudolf, du kan gå och lägga dig!" sade direktören kallt. "Hertha, stanna! Jag vill tala med dig."

Rudolf bugade sig otympligt och gick, sedan han kastat en dröjande blick på Hertha.

Far och dotter voro nu allena; en tystnad uppstod. Båda tycktes vänta, att den andra skulle tala. Äntligen sade direktören:

"Hertha, du har felat mot din far. Tycker du ej att du borde be honom om förlåtelse?"

Hertha svarade intet. Hennes hjärta var fullt av stormande känslor och bittra ord. Hon vågade ej giva dem luft, av fruktan att säga för mycket. Direktören fortfor nu med en mildare röst:

"Jag söker ej annat än mina barns bästa. Jag uppfyller mm plikt emot dem. Och jag begär endast, att de skola uppfylla sin emot mig -- bevisa min lydnad och tacksamhet! ..."

Åter blev det tyst. Förundrad över Herthas shumhet, såg direktören frågande på henne, och såsom man grubblar på en oforklarlig gåta, betraktade han forskande det besynnerliga uttrycket i hennes ansikte. Många tankar och känslor syntes arbeta där, några syntes vilja giva sig luft, men motades av andra som sade: "Det är ej värt. Han skall ej, han kan ej förstå det!" Något var det emellertid i faderns mildare röst och utseende, som, tillika med hans podagertillstånd syntes röra henne, och hon sade endast med vemodigt allvar, i det hon böjde sitt huvud:

"Godnatt, min far!"

Direktören såg på henne och räckte henne handen till kyssning, ty i detta hus brukade döttrarna morgon, middag och afton kyssa faderns hand. Men sedan några år hade denna gamla sed av barnslig vördnad blivit Hertha för tung, ty hennes hjärta var ej med därom, och denna afton blev den henne omöjlig. Hon upprepade blott stelt: "God natt!" böjde åter huvudet till avskedshälsning och gick, i det hon sade: "Jag skall skicka in Anna."

Den utsträckta handen förblev ett ögonblick svävande i rymden, sedan knöt den sig krampaktigt, i det en mörk rodnad färgade direktörens bleka ansikte, och han mumlade: "Fan anamma! De där emancipationsidéerna!" Och han satt tyst, stirrande med uttrycket av en retad tjur, ända tills den gamla trotjänarinnan, Anna, kom för att hjälpa sin husbonde i säng.

Hon var i huset sedan mer än trettio år och van att säga sin tanke och att lyssnas till av direktören mer an någon annan inom huset; och han var van att tala förtroligare med henne än med någon annan människa i världen. I behov att lätta sitt hjärta efter det nyss förefallna uppträdet, sade han:

"Det blir allt galnare och galnare här i världen!"

"Ja ja, men", sade Anna, som också var något misantrop, "och ju äldre man blir, desto sämre blir man "

"Det vet jag just inte", sade direktören vresig, "men det vet jag, att unga flickor bli allt orimligare i sina fordringar, allt olydigare och otacksammare mot sina fäder."

"Ja ja, men stackare; di ha väl ej så roligt di heller."

"Roligt? Varför skulle de ha roligt. Det är unga flickor nyttigare att ha ledsamt än roligt. Det lär dem att bli allvarsamma, husliga och flitiga."

"Ja, men inte tycker jag det skulle skada, om di hade lite roligt med; jag menar inte sådant där slarvroligt, men någonting kärt framför sig att tänka på och arbeta för, som kunde lätta livet för dem och ge dem någon utsikt. För livet känns allt bra tungt och stängt ibland, för oss fruntimmer!"

"Åh prat. Vad går för nöd åt er? Vad går för nöd åt mina döttrar. Få de inte allt, vad de behöva i kläder och föda?"

"Jo visst, jo visst. Men sir direktören, jag tänker så här: Unga människor böra ha något visst att leva för, något som är deras och som de kunna förkovra, ja, något visst att tänka på och röra sig med för framtiden. Si! Jag är bara en fattig tjänarinna, men jag har ändå min vissa syssla för var dag, och min vissa lön för vart år, som jag kan hushålla med, som jag vill, och även sätta av något i sparbanken vart år för min ålderdom, eller också hjälpa en vän. och jag tror, att var människa bör ha sitt och frihet att därmed göra, som hon vill och tycker, ty det gör en lugn och tillfreds."

"Det kan du ha rätt uti, när en människa hunnit till mogen ålder och kan sköta sig och sitt", sade direktören. "Men unga flickor kunna det ej. De äro bara barn. Om de skulle få något om hand, och frihet att hushålla därmed, som de vilja, så skulle det snart bli slut. Just på det att mina flickor må en gång kunna få något att hushålla med och inte bero av andra när de bli gamla människor, just därför måste jag hushålla och spara för dem. Och därmed skall jag hålla i. om de än äro otacksamma. Jag vet ändå, att de skola tacka mig en gång."

"Ja, men direktören, nog tycker jag att mamsell Alma och mamsell Hertha äro gamla och förståndiga nog att kunna råda sig själva."

"Det förstår du inte. Det vet jag bättre. Alma är en god flicka men för svag att kunna råda sig själv. Och Hertha är en självsvåldig flicka, som behöver stå under förmynderskap i all sin dar."

"Nej, si nu säger jag, att direktören gör henne orätt!" utbrast Anna med en gammal trotjänarinnas frimodighet, "och salig hennes nåd Hard förstod sig heller aldrig på henne, men det säger jag, att fast hon har sitt huvuid och sinne för sig, så är hon en riktigt rar människa och tål ingen orätt och kunde styra båd stad och land, om det gällde. Hon har inte varit lik andra människor, allt sen hon var barn. och är allt litet egen och stolt, men så godhjärtad och ädelmodig, så förståndig -- "

"Det är du och hennes mor, som skämt bort henne med sådant prat", inföll direktören. "Hon är styvsint och trilsk, säger jag, och behöver tuktas. Det duger inte för flickor att få ha sin egen vilja, eller att få råda sig själva. Och det är nu en gång min vilja att mina döttrar skola rätta sig efter min vilja och inte säga eller göra något som är mig emot. Jag är herre i mitt hus, hoppas jag, och de äro mina barn, och därmed punkt. Om mina döttrar äro kloka, så skola de befinna sig bäst av att de lyda sin far."

"Men om de skulle dö? ..."

"Vad menar du? Vad pratar du?" sade direktören häftigt, "varför skulle de dö?"

"Jo, jag tror, att -- mamsell Alma nog inte lever länge. Jag tror, att någon sorg tär på henne."

"Det är dina dumma inbillningar och ditt skrock" sade direktören som förut. "Vad felar henne? Är hon inte var middag, den ena dagen som den andra? Jag ser ingen förändring på henne.?"

"Men hon kommer inte upp om aftnarna mer, och hon ser -- så dödlig ut se'n en tid. och jag vet, att hon inte sover stort om natterna allt sedan..."

"Dumheter! dumma inbillningar!" avbröt åter direktören ond. "Hon har varit lite pjunkig sedan en tid. Men doktorn går ju till henne två gånger i veckan, och han skall snart göra henne frisk. Men om någon av flickorna pjunkar, så tror du strax att hon har döden i faggorna. Det är bara dumt skrock. Se så, hjälp mig nu i sängen, och giv mig hit det där lilla skrinet."

Gamla Anna var nu stött över de ofta upprepade tillvitelserna av "dumhet" och sade inte ett ord mer, och gjorde endast som en maskin, vad hennes husbonde befallde. Denne avskedade henne därpå med ett kallt: "God natt! Se efter, att elden är väl släckt i köket, och gå inte därifrån förran allt är svart i spisen. Hör du det?"

När direktören blev ensam, öppnade han, halvsittande i sängen, det lilla skrinet, och hans mulna och missnöjda ansikte ljusnade, under det att han öppnade, besåg vid ljuset, och åter ihopvek åtskilliga små papperslappar. Sedan myste han förnöjd, i det han halvhögt muttrade: "Inte illa! inte illa! gamla Falken är en behållen karl, en behållen karl. Om några år säger folk: "En riker karl." Jo jo, ingen skall se honom över axeln. Man skall ta av sig hatten för honom... en rik karl!" -- Och härmed sköt han förnöjd skrinet under en flik av sin huvudkudde, släckte lampan och vände sig för att somna, i det hans tankar upprepade som en ljuvlig vaggsång: "En rik karl, en rik karl!..."

Och ingen röst viskade varnande i hans öra: "Du dåre! I denna natt skall man kalla din själ ifrån dig!..."

Systrarna

När Hertha lämnade sin fars rum, mötte hon i salen Rudolf, som stod där liksom väntande, med det nu nästan nedbrunna ljuset i sin hand. Han nalkades Hertha häftigt, i det han svängde ljuset och sade:

"Hertha, vill du? vill du? Säg bara ett ord, allt vad du vill, skall jag göra! ..."

"Vad menar du?" frågade Hertha förvånad.

"Här är så kallt! Tyckte icke du att här var kallt?... kallt! Jag såg dig rysa. vet du... jag tror ... det blir aldrig bättre!..."

"Gå och lägg dig, Rudolf, så blir du varm. Gå till sängs, stackars Rudolf, och sov och dröm och -- glöm! God natt, kära Rudolf!"

"Jag vill lysa dig ned, Hertha!"

"Inte i afton, Rudolf. Jag skall lysa mig själv. Giv mig ditt ljus för i afton och låt månen vara din lykta på din vindskammare, så gör du mig till viljes, Rudolf."

"Jag går ändå med dig!" sade Rudolf, "ty det kunde hända dig något... i trapporna!" Och han ville lägga armen om hennes liv.

Hertha sköt honom sakta undan och sade med allvar: "Jag vill gå ensam, Rudolf. Jag kan lysa och hjälpa mig själv. God natt, Rudolf!"

Hon gick, i det hon stängde dörren efter sig. Rudolf stod en stund tyst och mörk och mumlade sedan dovt: "Nå, nå, hon torde väl fly till min hjälp än en gång... förr än hon tror det! ..." och han gick ut genom en annan dörr till salen, som genom en vindeltrappa förde upp på vinden.

Hertha gick ned tvenne trappor till bottenvåningen av huset inåt gården. Direktörens rum voro utåt gatan och i andra ändan av huset.

Hertha gick in i en liten stenförstuga, på vardera sidan var en dörr. Hertha klappade sakta på den till vänster. Den öppnades av moster Petronella. "Äro små systrarna ännu vakna?" frågade sakta Hertha.

"Hertha, Hertha! är det du?" ropade barnsliga, friska röster från rummet innanför. "Ack, kom, kom och berätta oss något om balen och kostymerna, Hertha!"

"Inte i afton, men i morgon, små barn!" sade Hertha, i det hon lutade sig ned över systrarnas bäddar och lät sin hals kringlindas av deras armar; "nu vill jag blott säga er god natt och ge er litet konfekt från kalaset hos Duvas!"

"Tack, tack du kära, stygga Hertha! God natt, dröm nu något märkvärdigt, som vi kunna få höra vid frukosten i morgon!"

Herthas drömmar voro ryktbara inom familjen och utgjorde sedan många år den stilla familjens förnämsta äventyr och även förnämsta nöjen.

Hertha lovade noga taga reda på sina drömmar denna natt. Moster Nella hade före Herthas inträde suttit fördjupad i en stor portfölj, där en mängd brev, avisstumpar, klippta ur tidningar, krag- och virkmönster, verser och varjehanda besynnerliga papperspersedlar lågo om varandra, ur vilket allt moster Nella sökte utreda och sammanföra trådarna till den hotande hemlighetsfulla rättegången, som hängde över hennes huvud. Härvan syntes för oinvigda ögon ohjälpligt trasslig, men moster, som i alla sina dagar hade funnit ett utsökt nöje i att nysta upp trassliga härvor, syntes ej misströsta om att utreda denna och ännu få fullt reda på den hemligt intrigerade fienden, som oftast visade sig som en obestämd, en förolämpad och förtörnad herre, som moster i sin ungdom haft den olyckan att stöta sig med. En nystfot, med en trasslig garnhärva på, stod bredvid gumman, och då trådarna i portföljen allt mer syntes förvirra sig, då tog hon sin tröst till härvan på nystfoten, i hopp, som hon tyst sade sig: "att det ena trasslet kunde hjälpa det andra." Det slog ej heller fel, att mosters utseende och rättegångsutsikter ljusnade betydligt, under det hon med beundransvärt tålamod och även konstfärdighet letade väg för tråden genom alla garnhärvans knutar och irrgångar, och allt som denna redde sig och nystningen fortgick friare, och härvan avtog på nystfoten, allt lättare blev mosters sinne, allt hoppfullare hennes tankar för den överhängande processens slutliga utgång. Då Hertha kom ut ifrån sina systrar, hade hon övergivit portföljen för den trassliga garnhärvan på nystfoten, och hennes sinnesstämning hade begynt ljusna med dess klarnande trassel, och hon sade helt vänligt till Hertha:

"Jag nystar nu till spolar för din väv, min lilla Hertha, och vore du så flitig som jag, så skulle den bli snart färdig!"

Hertha svarade intet utom "god natt!" med ett missmodigt uttryck och gick över förstugan till den andra dörren. Till denna hade hon nyckeln. Hon öppnade den och gick in. Det var ett stort rum, där man kände lukt av både fukt och rök. Tak, väggar, eldstad, allt vittnade om behov och brist av reparation. Möblerna vero få och ytterst tarvliga, ehuru uti dessa liksom i andra saker röjdes en kvinnligt vårdande hand. En vävstol och tvenne spinnrockar stodo i rummet. Dess enda prydnad bestod i ett litet bokskåp samt i några tavlor, Herthas arbeten. Djupt inne till vänster... Men innan vi vidare fördjupa oss här, vilja vi tala ett par ord om de tvenne systrar, som här tillsammans tillbringat den bästa delen av sin ungdom, som här tillsammans skrattat och gråtit, älskat och tröstat varandra, tillbringat dagarna i träget arbete och ofta genomvakat nätterna för att läsa tillsammans de gamla hjältesagorna, historien -- Herthas älsklingsläsning -- eller romaner -- Almas -- tillsammans svärmat för stora idéer, uppgjort stora planer, själva utgjutit sina varma känslor på både vers och prosa (men blott för varandra, ty de ägde ingen annan publik), och sedan år efter år sett deras ungdoms drömmar förblekna och deras liv förvandlas till -- vad det nu var.

Deras moder dog vid den yngsta av sina döttrars födelse. De båda äldsta voro mycket unga då ännu. Moderns sjuklighet, till stor del vållad av brist på lycka i hennes äktenskap, hade fördystrat döttrarnas barndom. Efter henne kom deras fars syster i huset för att taga det om hand. Ombytet emellan den förra husmoderns och den senares inflytande liknade det emellan en regnsjuk sommar och en skarp vinter. Fru Hård var en fru som berömde sig av sin sanningskärlek och rättrådighet; och vi vilja ej heller förneka henne dessa egenskaper, men hon hade icke kärleken, och därför blev hennes blick aldrig fullt sann; hon såg aldrig hela sanningen i det ämne hon bedömde, och hennes omdöme blev ej rättvist eller upplyst av billighetens välgörande ljus. Hertha var tretton år, då denna fru kom i huset; hon var vid den kritiska ålder, då barnet vaknar ur sin slummer, ser sig om med öppnade ögon i världen, och då själens alla behov och frågor slå ut, törstande till dagens ljus. Det ovanliga och därför oroliga barnets väsen och anlag missförstodos och misstyddes av fru Hård Hon såg överallt farliga eller rent av dåliga böjelser, och hon ansåg sanning och rättvisa fordra, att varje fel eller brist hos den unga flickan framställdes för fadern i dess mörkasta dager, som hon kallade "dess sanna dager", samt att de på det strängaste bestraffades. Fru Hård ansåg sig härutinnan handla som ett mönster av samvetsgrannhet och rättvisa. Den djupt känsliga och entusiastiska unga flickan, som såg sina minsta förseelser förstorade till vidunder, sina oskyldigaste handlingar misstänkta, sin bästa vilja ofta misstydd till en elak vilja och alla sina frågor över livets djupare ämnen tillbakavisade som "onyttiga funderingar", alla yttringar av hennes unga, uppåtsträvande själ strängt nedsättas, blev först förfärligt olycklig, ofta intill förtvivlan, samt kastades i ett fullkomligt kaotiskt mörker över sig själv, människorna, livet, sanningen -- allt. Behovet att hängivet älska och vörda, som så naturligt vände sig till dem, som voro hennes naturliga ledare, möttes av dem endast av en oklok stränghet och världsvishet. Hon trodde i början att de måste ha rätt och hon orätt. Men hon såg sin syster, den milda, för henne nästan heliga Alma även hårt bedömas och behandlas. Då reste sig hennes av naturen kraftfulla själ ur den slaviska nedslagenhet, som höll på att bemäktiga sig henne, och hon segrade däröver genom kärleken till systern. "Det ljus", som evangelisten talar om, "som upplyser alla människor, som komma i världen", bröt mäktigt fram i hennes samvete, och hon begynte döma och fördöma dem, som kunde orättvist bedöma och handla mot denna änglalika syster. Ljuset i hennes samvete möttes och väcktes till högre liv av den religiösa undervisning hon vid denna tid, jämte sin syster och ungdomen i församlingen där hon bodde, erhöll. Och ehuru ofullkomlig och bunden under bokstaven, såsom vanligen denna än var, ehuru även nu hennes frågor över mörka dogmer tillbakavisades av läraren med det besked, att man "icke fick fråga, att förnuftet måste tagas till fånga under trons lydnad", så vann hon dock nya ord och förnyad kraft åt sina av naturen starka instinkter för det högsta rätta och det högsta goda. Med dessa vände hon sig mot dem, som sökte kuva henne och hennes syster. Hon fordrade en högre sanning, en högre rättvisa än deras. De förstodo henne icke. Men det var ögonblick, då fru Hård måste frukta för den unga flickan, som hon hade velat kuva, så hotande blev hennes blick, så förbjudande hela hennes väsen vid minsta ord eller handling mot Alma. Fru Hård tordes icke mer behandla Alma med stränghet. Men desto mer skildrade hon Hertha för hennes far som en upprorisk och självrådig natur, och varje hennes ord och handling frambars till honom ur denna synpunkt. Såsom hon frambar till fadern det värsta om dottern, så framförde hon till dottern med tillökt skärpa hans ord och bestraffningar, under det hon påstod sig söka att mildra och gottgöra; och möjligen trodde hon sig verkligen göra det, ty en del människor äro slagna med en förunderlig blindhet över sig själva. Så verkade fru Hård småningom till ett stigande, bittert missförhållande mellan far och dotter.

Vi ha tecknat ett mörkt förhållande. Måtte det vara sällsynt på jorden!

Vad som även upplyste Hertha allt mer över fasterns brist på sann insikt och rättvisa var den fullkomliga svaghet och blindhet, som hon hade för sin egen dotter Amalia, en glad och vacker men självsvåldig och på nöjen mycket begiven ung flicka. Modern gillade och lät henne i allt följa sina nycker; lät henne roa sig utomhus på fester, där hennes små triumfer smickrade hennes och moderns fåfänga, under det att husets döttrar höllos i träget arbete för husets bästa. Det var emellertid ej över arbetet, som de klagade; det var över brist av allt ljus, all glädje däröver, all framtid därmed. Men de klagade ej högt, de visste, att det skulle ha tjänat blott till att förskaffa dem bannor odh moraler.

Under en sådan regim uppstår hos unga, energiska naturer i bästa och minst farliga fall en stor smak för revolutioner, varma sympatier för polacker, ungrare och alla förtryckta nationer samt önskan att kämpa för dem, i mera betänkliga fall en mängd hemliga önskningar, som man bittert förebrår sig men likväl icke kan hindra att återkomma, t. ex. för vissa nära anhörigas dödsfall, för eldsvådor eller andra vådor, för -- vad som helst, som kan bryta det dagliga livets mördande tvång och enahanda.

I ett sådant hemlivets Nifelhem tränger mindre av himmelens ljusstrålar än i något annat skuggornas rike på jorden. Slavarna i Amerikas slavstater ha dock sina religiösa fester, då de få ge luft åt sina själar i tal och sång och dricka nytt liv i det ljus, som flödar ifrån Försonarens liv och lära, då de njuta tillsammans sina glada samkväm och gästabud. Men inom ett kärlekslöst hem i norden leva unga kvinnor ett liv, mera bundet och mörkt än den livegnes och slavens. Det är icke kläder och föda som fattas, icke heller alltid nöjen av den vanliga tomma kortlivade sorten, vad som felas är livslust, är frihet och framtid, det bröd och vin som ger lust att leva.

I främsta rummet uppkommer likväl hos unga flickor under sådana förhållanden längtan att bli fria på det enda vis som står dem öppet, genom giftermål: "Jag vill gifta mig, om det vore med själva hin onde!" sade Hertha i unga dar, "för att få enlevera dig, min Alma, ur detta odrägliga hus!" Alma, av en mildare kvinnlighet än Hertha, ville "icke gifta sig med vem som helst och allra minst med hin onde", men...

Alma och Hertha voro båda behagliga nog att fästa männens uppmärksamhet och tycke, men dels voro de sällan ute i sällskap, dels sågs sällan främmande hemma och aldrig unga herrar. Ett undantag gjordes dock för en ung man, släkt med familjen, och av mer än vanligt intressant personlighet. Han försedde de unga flickorna med böcker, talade med dem i ämnen som djupt intresserade dem, disputerade med Hertha och fäste sig snart innerligen vid Alma, likasom hon vid honom. Han förklarade sig, men avvisades av Almas fader, som fann hans utsikter icke tillräckligt lovande, och som icke ville lämna ifrån sig dotterns mödernearv i främmande händer.

Den hårdhet, med vilken den unge mannens tillbud avslogs, Alma otillfrågad, i det att det försäkrades honom, att hon för honom ej hade något tycke, förde honom att lämna huset och även landet. Detta skedde för omkring tre år sedan.

Vid samma tid inträffade en tilldragelse, som gjorde tillståndet inom huset ännu svårare. Den vackra och levnadslustiga Amalia flydde gärna det tråkiga hemmet och vistades ofta på landet hos unga vänner, glada och levnadslustiga som hon. Fru Hård blev varnad för hennes förhållanden där, föraktade stolt de givna varningarna, men kallade likväl sin dotter hem -- för sent. Den glada flickan var -- en fallen kvinna; erkände det, men nekade envist att nämna dens namn, som vållat hennes felsteg, och förebrådde modern att genom den uppfostran hon givit själv ha föranlett hennes olycka. Detta, sorgen och skammen, kunde den stolta och likväl moraliskt svaga kvinnan icke bära. Det nedbröt henne med ett och hon levde därefter icke länge. Amalia hade emellertid avlägsnats, och det var först två år senare, som hon återvände under ett främmande namn och i djup fattigdom till staden, där hon tillbringat en del av sin yra ungdom.

Fru Hårds död hade befriat husets unga döttrar från en stundlig, kärlekslös uppsikt, men deras faders lynne blev efter denna händelse så ytterligt förstämt och misstänksamt, att döttrarnas liv blev, i flera avseenden, hårdare än förut. Han tycktes med var dag bli snålare, gräligare och mera motsträvig för all frihet och all glädje inom hemmet. Moster Nella hade alltid varit, vad hon även av direktören kallades, en nolla inomhus i avseende på allt utom de yngsta döttrarnas vård. Hon hade tagit dem om hand från stunden då de föddes och alltid varit för dem en god och moderlig sköterska samt lärarinna av "de första begreppen". Men hon blev allt mera rädd och barnslig samt allt mer upptagen av sin fixa idé om den stundande stora rättegången. Så var ställningen inom huset vid den tid, då den stora kostymbalen skulle givas i staden, och då Hertha på sin systers bön bevistade -- "för att litet muntra sig och dem alla" -- en repetition därtill, till vilken hon var bjuden. Vi återvända nu till stunden, då Hertha återvänd från denna inträdde i sitt och Almas rum.

Djupt inne i hörnet till vänster stod syskonsängen, och där, till hälften sittande, vilande mot en högt uppbäddad huvudgärd, satt den äldsta av de båda systrarna, ännu vid unga år. Hon var klädd i fina vita nattkläder, skenet av en liten sparsamhetsnattlampa på bordet vid sängen upplyste ett milt, blekt ansikte, skönt av själens uttryck mera än av dragens skönhet, och i vilket i detta ögonblick så mycket tålamod, men tillika så mycken jämmer uttalade sig, att ingen kunnat se det utan att röras därav. Den sjuka höll en bibel uppslagen och läste i Jobs bok -- denna djupa röst ur den äldsta forntid, som i alla tider förblivit och förblir den trognaste tolk av de hårt kvaldas suckar och rop. Hon som nu läste den höll en blyertspenna i handen och hade gjort märken vid följande ställen:

"Min ande är svag och mina dagar äro avkortade och graven är förhanden."

"Han haver sönderbråkat mig alltomåkring och haver uppryckt mitt hopp såsom ett träd."

"Vill du så hård vara mot ett flygande löv?"

Då Hertha kom in, tillslöt systern boken, och ett svagt leende upplyste det milda, gulbleka ansiktet.

Hertha kastade av sig sin kappa och skyndade fram till sängen, föll här på sina knän, tog en av systerns händer, som hon betäckte med sina kyssar både utanpå och innantill. Strömmar av ömhet flödade ur dessa ögon, nyss så stränga och stela, och rösten, nyss kall, fann de mest melodiska ljuva toner för att upprepa:

"Alma, min Alma! syster, kära, kära syster!" Och heta tårar sköljde handen, som hon i outsäglig kärlek lade över sitt ansikte

"Hertha, mitt lilla hjärta, varför så upprörd nu?" frågade den sjuka, i det hon lutade sitt huvud ned mot systerns panna och lade sin fria hand kring hennes hals.

"Ack", svarade denna, "av tusen skäl; därför att jag så mycket håller av dig och hatar andra, och därför att jag är rädd att du går bort, bort ifrån mig, min Alma! ... Jag har varit stygg i afton, men det är ingenting, emot vad jag skall bli, när du är borta du min goda ängel. Jag skall bli hård och hatfull, ty Gud och människor äro lika orättvisa och hårda."

"Säg icke så. Visst går det underligt till här i världen, och nog tyckes det, som om mycket kunde vara annorlunda, men -- en gång... en gång blir nog allt klart, allt gott! ..."

"Det vet jag ej, det tror jag ej, såsom du. Kan Gud en gång och någonstädes låta det goda segra, så varför icke nu och här?"

"Ja, varför? Det veta vi ej. Men vi veta ju, att den högsta kärlek dött på korset och uppstått ur graven och talat om frid och fröjd bortom den! ..."

"Ja Han! Han var god och stor. Men han levde och dog för ett stort mål, och vi och många med oss tyckas blott leva för att långsamt förtvina och dö utan ändamål!"

"Ja", sade Alma dystert, "det är det mörkaste. De långa, bittra plågorna! ..."

Hertha steg upp och vred sina händer, i det hon häftigt grät. Sedan sade hon:

"Ser du, det är detta, som förbittrar mig mot vårt livs upphov. Du är så god, så änglamild, som aldrig låtit en mask lida, som aldrig gjort annat än gott, varför skall du så plågas? När vi voro barn, och vår mor levde, och vi voro lyckliga i hennes famn, då tyckte jag mig ana och älska Gud. Men sedan har det blivit så mörkt. Jag kan ej mer älska Gud; jag älskar ej, jag förstår ej denna dunkla, förfärliga makt, som kallat dig och mig och så många andra ur vårt intet, sägande "Vakna, älska, längta, lid!" Och då vi vaknat, då vi smakat livets bitterhet, då vi älskat och lidit och anat livets härlighet, blott för att känna, att vi måste försaka den, då griper oss åter denna makt sägande: "Det är nog, lägg dig ned att lida och dö; gå ned i din grav. Du har levat nog!" Nej jag kan ej älska en Gud, som så handlar med oss. Jag älskar ej den Gud, som jag ser i världsstyrelsen, och ej den Gud, som bibeln talar om, han är ingen god, ingen rättvis makt!"

"Min söta Hertha, tala icke så! -- Det är ju så mycket, som vi icke förstå! ..."

"Det är ändå mycket, som vi förstå, Alma! -- mycket som vårt samvete säger oss, och som står skrivet där med outplånliga drag. Detta måste jag, vill jag hålla mig till. Oklart och otillräckligt, som det är, är det ändå det enda ljus, som ännu lyser mig i denna mörka värld, den enda fläck, som är grön och frisk ännu, som jag rår om, och där jag känner mig hemma. Om en god Gud är till, så talar han där -- i mitt samvete, ty det älskar det goda, det hatar det onda, det vill det rätta. Skulle jag ej mer tro på detta ljus, ej lyssna till denna röst, då vet jag ej mer, vad jag skulle vara eller göra.

Jag har så mycket tegat, jag tiger så mycket med vad som rör sig i mitt inre, Alma! Blott framför dig ger jag mig luft. Du skall ensam läsa i mitt hjärta. Jag tycker, att din blick har en helande makt. Lägg din hand där, låt den vila där en stund, kanske skall den lägga sig denna bitterhet, som jag nu känner där, emot dem, som givit oss livet -- dem som vi kalla våra fäder i himmelen och på jorden. Bitterhet mot sin fader är en förfärlig känsla. O Alma! När jag tänker, att det är vår fars skuld, att du ligger här bruten -- att du kunnat vara en lycklig maka till den man, som älskade dig, om icke vår fars självrådighet och girighet skilt er åt!..."

"Tala icke därom, Hertha!" avbröt Alma, i det en dödlig blekhet betäckte hennes ansikte, "rör ej vid denna sak!"

"Förlåt, älskade! men -- jag vet, att det är den, som dödar dig. Allt sedan har jag sett dig blekna bort och täras som av ett hemligt ont, dina ögon bli större, dina kinder sjunka in, och du -- o Alma, söta Alma! Jag känner, att jag skall hata honom!..."

"Hata honom icke. Beklaga honom snarare. Tro mig, han är ej lycklig. Han har icke alltid varit sådan han nu är. Allt sedan vår mor dog, säger Anna att hans lynne blivit mörkt och sjukt, och vår faster gjorde honom än dystrare till sinnet."

"Men han är också orättvis och hård. Hade han gjort oss, gjort dig rätt, då vore du ej som du nu är. Varför förhåller han oss vårt mödernearv? Varför gör han oss ingen reda för vad vi äga eller vad vi kunna få?"

"Vi ha ju ingen rätt att begära det!... Vi äro omyndiga, enligt vårt lands lagar, och han är vår lagliga förmyndare."

"Och omyndiga skola vi alltid förbli, om vi ej vilja gå till rätta med vår fader, ty han vill, att vi skola bero av honom, och vårt lands lagar förbjuda oss att handla, som om vi vore tänkande, självständiga varelser. Se, Alma, det är denna orätt mot oss som kvinnor, som uppretar mig, ej blott emot min far, utan emot de män, som gjort dessa mitt lands orättvisa lagar och dem, som emot rätt och billighet fasthålla dem, och med detsamma oss i vårt fångna tillstånd. Vi ha förmögenhet i arv efter vår moder likväl kunna vi icke disponera en skilling därav. Vi äro gamla nog att veta, vad vi vilja och att kunna sköta oss själva och andra, likväl hållas vi som omyndiga barn av vår far och förmyndare, emedan han vill se oss så och behandla oss så. Vi äro stängda från varje handling, varje tanke på självständig verksamhet och framtid; ty vår far och förmyndare säger, att vi äro omyndiga och barn, och lagen såger: det är hans rättighet, ni ha ingenting att säga!"

"Ja", sade Alma, "det är orätt och hårdare än man tror. Men -- vår far menar oss dock väl och förvaltar säkert vår arvemedel rättvist och klokt för vårt bästa."

"Och vem skall få gott därav? Vi? När vi äro gamla och slöa, så att vi ej duga mer till någonting! Se, jag är snart tjugusju år, du tjugunio redan, och -- för vad ha vi levat?"

Alma svarade intet. Hertha fortfor:

"Om vi ändå hade fått lära något grundligt, och fått frihet att försöka våra krafter, som unga män göra det, så skulle jag icke klaga. Är det ej underligt, Alma, att man alltid frågar gossar vad de vilja bliva, vad de ha håg eller fallenhet för, och ger dem sedan tillfälle att lära eller utveckla sig efter deras böjelser, och att man aldrig gör så med flickor! De få icke själva tänka och välja yrke eller levnadsväg. Ack! Jag skulle ha velat leva på vatten och bröd och varit överlycklig om jag fått lära vad ynglingar lära vid akademier, fått i frihet med egen strävan bryta mig min egen väg. De fria konsterna, vetenskaperna, o! huru lyckliga de människor, som få studera dem, intränga i mysterierna av det sköna och det höga, och sedan gå ut i världen och meddela åt andra den vishet de lärt, det goda de funnit. Huru härligt att dagligen kunna leva och arbeta för det, som gör världen bättre, skönare, ljusare! Hur lycklig måste man ej känna sig, hur god, hur mild, hur annorlunda måste ej livet kännas, än då man lever, såsom vore inga andra frågor till i världen än: "Vad skola vi äta och dricka, vad skola vi kläda oss med?" Och hela livets omsorg ägnas åt dessa! O Alma, blevo vi ej födda på jorden till annat? Huru uselt!..." Och liksom överväldigad dolde Hertha sitt ansikte i sina händer. Sedan återtog hon lugnare, i det hon klart blickade upp:

"Huru olika äro icke anlagen i världen, så hos naturens väsen som hos människorna! Skaparen har givit var och en sin art och bestämmelse, som de ej kunna frångå utan att bliva onaturliga eller förgås. Detta låter man gälla i anseende till naturens barn. Man fordrar icke av eken, att den skall vara som en björk, icke av liljan, att den skall göra sig till krypväxt. Männen vill man också numera tillåta att växa envar efter sin art och natur och bli vad skaparen kallat dem till; men kvinnorna, just de som skulle fostra alla anlag för det bästa, de skola förbliva naturlösa, tanklösa och viljelösa redskap för den lott, som människor bestämma åt dem; de skola stöpas alla i en form och gå efter ett snöre, såsom hade de ingen egen själ att visa dem väg och bestämmelse. Huru olika äro icke likväl hos dem anlag och lynnen, huru olika äro de icke hos oss systrar, alla barn av samma föräldrar. Vilken förståndig och snäll praktisk kvinna gryr icke i vår lilla Märtha, och Maria däremot, huru ovanligt tänkande och road av studier, är icke hon? Du, min Alma, är gjord att vara det husliga livets ängel, och jag -- -- ack! jag vet icke, jag kan icke säga, vad jag är skapad att bli; -- jag söker ännu mig själv, men hade jag fått utveckla mig i frihet, fått näring för den hunger och törst som jag känner inom mig då -- hade jag kanske kunnat bli något mer än vanligt gott, och välgörande för mina medmänniskor. Ty, det kan vara djärvt att säga, att tänka det, men jag känner med mig att jag hade kunnat erövra livets goda gåvor för att meddela dem åt många, jag ville befria de fångna, lyckliggöra de betryckta själar, jag ville verka och leva och -- dö för mänskligheten. Andra mål äro mig för små. Det var en tid, som jag trodde vad människor och böcker säga om hemmet och familjelivet som kvinnans enda mål och värld, då jag tänkte att det var en plikt att kväva alla önskningar efter en större synkrets, en annan verkningskrets, svaga, dumma tankar, som jag länge sedan kastat bakom mig. Min inre syn har klarnat, mina egna känslor och tankar ha blivit mig för mäktiga, och jag kan icke mer som förr rätta mig efter andras. -- Det var en tid som jag åtrådde framför allt konstnärslivet och friheten, men de äro även de själviska, inskränkta mål, om de ej helgas av något högre. Giftermål är mig en bisak, ja, en usel sak, om det ej hjälper till högre mänsklig utveckling i ljusets och frihetens tjänst. Vad jag söker och vill, är ett liv, ett arbete, som låter mig känna, att jag lever fullt, icke blott för mig, utan för det hela, mitt land, mitt folk, mänskligheten -- Gud, ja, för Gud, om han är rättvisans och godhetens Gud -- allas fader! Jag skall kanske aldrig uppnå det jag söker, Jag skall kanske gå under, begravas i det inte-liv, som är min och så många, många kvinnors del på jorden men aldrig, aldrig skall jag säga, att det är kvinnans rätta arv och lott, aldrig skall jag undergiva mig, aldrig skall jag upphöra att yrka att hon blev skapad för något bättre, något mer -- ja, att finge hon i frihet och fullhet utveckla de ädla krafter, Skaparen gav -- då skulle hon lyckliggöra världen! O! finge jag leva och arbeta för att befria dessa bundna, till ljus och liv längtande, strävande själar -- med vilken glädje skulle jag ej leva, med vilken glädje skulle jag sedan dö, ja, om än det vore att dö, att upphöra för evigt. Jag hade ändå levat odödligt!..."

"Vad du ändå är vacker, Hertha!" utbrast Alma, i det hon med förtjusning såg upp på den av kärlek och frihetslängtan strålande systern.

"Vacker?!" upprepade Hertha rodnande och sorgset leende. "Ack! det var en tid, då jag kände, att jag kunde bli, kunde vara vacker om... men den tiden är förbi. Nu blir jag fulare för var dag, ty min själ och mitt sinne förbittras allt mer mot både Gud och människor. Jag har ibland haft de mest utflugna tankar för att befria oss ur detta elände. Jag har tänkt resa till Stockholm, tala vid kungen!..."

"Vid kungen! ack Hertha!..."

"Ja, vid kungen. Man säger, att kung Oscar är ädel och rättrådig, att han icke vägrar någon av sina undersåtar dess rätt. Jag skulle tala till honom så här (nu är du kungen och jag är din undersåtarinna): Ers majestät! Jag kommer i mina och många mina systrars namn. Man har hållit oss såsom barn i okunnighet om våra mänskliga rättigheter och skyldigheter och gjort oss omyndiga för att hindra oss att bli fullkomliga människor. Man har bundit våra själar och våra händer, ehuru Gud kallat oss att vara fria, och vi ej vilja annat än gott och rätt. I andra kristna länder, och även i vårt brödraland, Ers majestäts norska rike har man givit kvinnorna fria vid en viss ålder, bestämd av lagen -- och denna ålder är den av hennes bästa kraft -- men i vårt land, i Sverige befaller lagen, att landets döttrar för all tid skola vara bundna och förklarade omyndiga, så vida de icke bli änkor -- lika mycket vid vad ålder, eller ock gå till kungs för att begära en frihet, som likväl deras förmyndare kan hindra dem att få."

Men om nu kungen säger: "Mitt kära barn, ni och edra många systrar behöva stöd och ledning. Ni kunna ej styra och ställa för er själva!"

"Då svarar jag: Ers majestät! Sätt oss på prov, och eders majestät skall få se, att därmed förhåller sig annorlunda. Många ädelsinnade och frisinnade kvinnor ha bevisat det, och dessa kunna bli allt flera, kunna bli många i vårt land, om blott vårt lands lagar vilja tillstädja det. Icke kunna barnen lära gå, förrän man löser dem ur lindorna; icke kunna de bruka sina ögon, förrän man låter ljuset inkomma i deras rum.

Låt oss blott veta att vi kunna, att vi få bli våra egna stöd, och vi skola lära att stödja oss själva och andra. Ers majestät! Giv oss friheten, giv oss rätt över våra själar, över vårt liv, vår egendom, vår framtid, och vi skola tjäna eder, och vårt land och allt gott av allt vårt hjärta och all vår håg, och med all vår förmåga, såsom blott de fria kunna göra det!..."

"Väl talat, min sköna, ädla Hertha!" utbrast Alma, "jag ville, att kungen och Sveriges ständer även kunde både se och höra dig, de skulle då ångra att ha gjort svenska kvinnan orätt, att ha velat nedsätta hennes värde, stänga hennes framtid."

"Och samhällets med detsamma!" inföll Hertha eldigt; "ty mycket av det usla, som där råder i seder och sinnelag, kommer av kvinnornas brist på aktning för sig själva, brist av begrepp om deras högre kallelse som människor. Vår stackars Amalia till exempel, och många med henne, hade säkert icke fallit och blivit föraktade varelser, om de tidigt fått se upp och framåt till någon ädel och för dem tillgänglig bestämmelse, som de kunna leva och arbeta för var dag. Hur dunkelt och hur trångt är icke det rum, som man lämnar kvinnan på jorden! Och när hon känner det, när "stugan blir henne för trång", huru ensam och skyddslös är hon ej på den stora allmänningen utom den. Också, huru få äro ej de kvinnor, och huru lyckliga måste ej omständigheterna vara för dem, som bliva allt vad de kunna och böra vara, emot den mängd, som lever och dör ofärdiga, halva eller fjärdedels människor. Och jag, som dömer dem så strängt, vad är jag själv utom ett ofärdigt utkast till ett mänskligt väsen? Endast det att jag kämpar emot ett tillstånd, som vållar detta endast det ger mig någon aktning för mig själv. Ty jag vet det -- jag kunde vara något annat, något mer!"

"Och du skall ännu bli det", sade Alma. "Ty, du är icke av de vanliga, och dina rika, sköna anlag kunna icke slockna eller stelna. Det anar mig, Hertha, att du ännu har mycket skönt att uppleva, att leva för. En gång... en gång vill jag tala med vår far om dig och små systrarna. Han vill dock vårt bästa, han älskar oss på sitt vis!..."

"Så gör också slavägaren sina slavar och livegna, och det är 'bara av omsorg och ömhet för dem som han nekar dem friheten. Jag är trött, Alma, åt det myckna och meningslösa talet om kärlek och kärlek. Jag ville, att man talade mindre om kärlek och mer om rättvisa; sann rättvisa, i synnerhet att man övade den mer i världen. Ty orättvisa är roten till all kärlekslöshet, till allt ont. Utan rättvisa är ingen sann kärlek, ej heller kan den bevaras. Det var en tid, då jag var barn, då jag mycket älskade min fader, då jag såg upp till honom som till ett högre väsen, och ännu ibland händer det mig, när jag ser honom sitta där med de starka, vackra dragen, lik en gammal, avsatt kung, såsom nu, då han är sjuk, att mitt hjärta drages med förunderlig makt till honom -- -- jag ville ge mycket för att kunna älska honom och älskas av honom; men redan då jag var barn, lärde han mig frukta sig, och sedan, då jag förstått hans själviskhet, hans orättvisa, har jag förlorat all tro på honom, all vilja att göra honom till viljes, och känner mig stundom närmare att hata än att älska honom. Med var dag blir mig förhållandet till honom bittrare!"

"Och ändå, ändå torde det kunna bli annorlunda. Bida, min söta Hertha, bida ännu en tid, det anar mig, att en förändring förestår -- -- det är mig så underligt till mods i afton, ängsligt och ändå -- ljust! ... Men Hertha, jag ville nu tala med dig om något annat, be dig om något..."

"Ack säg! Allt vad du vill och jag kan, det vill jag göra."

"Jag ville tala med dig om Rudolf. Söta Hertha, var icke för vänlig mot honom. Jag förstår nog varifrån din vänlighet för honom kommer, men han torde misstaga sig därom och inbilla sig en annan orsak."

"Han är då bra litet klok stackars gosse riktigt slug har han aldrig tyckts mig vara; men också har vår far varit så sträv och häftig mot honom. Sedan fem år, som han är i vårt hem, har han ej fått ett vänligt ord, ej en vänlig blick en gång, utan blott bannor och förebråelser. Dessutom hålles han i strängt arbete och får sällan njuta någon ledighet. Man kan bli sinnessjuk av ett sådant liv. Han såg ju ständigt så dyster och hängfärdig ut. Jag tyckte att han så väl behövde litet systerlig ömhet och omsorg."

"Ja, blott han kan emottaga dem rätt. Men han är ögonskenligen kär i dig; och sedan dagen då du flydde till honom och han hjälpte dig från den fulla karlen, så har han tagit sig ett sätt att närma sig dig, som oroar mig. Det ser ut, som om han ansåg sig ha rätt att vara din beskyddare."

"Och det har han fullkomligt", svarade Hentha leende, "när det kommer an på att rädda mig ifrån fulla karlar. Han är stor och stark, och bar sig vid detta tillfälle raskt och modigt åt. Jag tycker även, att han, sedan denna händelse, blivit mera vaken och glad, tyckes ha fått mera självförtroende. Ack! det gör så gott att vinna aktning av våra närmaste, att kunna gälla något för dem. Var icke orolig, söta Alma över Rudolf och mig. Han är lik en stackars planta, som uppväxt i mörkret och som behöver ljus för att få rätt färg och fason. Låt mig vara det ljuset för honom. Vi äro ju nästan syskon, och den stackars fader- och moderlöse gossen har ingen i världen, som hyllar och håller av honom. Det finnes hos honom en viss rå kraft, som rätt utvecklad kan göra honom till en man. Skulle han också till en tid misstaga sig på min känsla för honom, så kan det misstaget ej räcka länge; jag är varken vacker eller behaglig nog för att vara farlig för någon mans lugn, och jag blir det med var dag allt mindre."

"Det förstår du icke, du kan vara farligare än mången skönare kvinna för den, som ser dig i ditt dagliga liv."

"Så säger du, som varit och väl även blir min enda älskade älskare. Men jag skall göra, som du säger, Alma. Jag skall vara försiktig med Rudolf. Stackars Rudolf!..."

"Tack! Vad ditt hår är vackert; det har undersköna, gyllene dagrar, när ljuset faller på det så där från sidan."

"Jag sköter det också väl, för dina ögons skull."

"Mina ögon tacka dig därför; det gör dem gott. Vad är klockan?"

"Klockan är snart tolv."

"Jag kan då taga mina opiidroppar. Jag vet att jag ej får sova eljest."

"Jag skall giva dig dem. Gud ske lov för dessa vänner, som låta oss glömma livet och dess elände. Denna dag har varit mig bitter, nu vill jag taga dvalakalken med dig och med dig vandra i drömmarnas land. Kanske att vi där kunna få veta varför vi leva. Ty här se vi det icke."

Och Hertha tog samma antal droppar, som hon givit systern, och lade sig sedan vid hennes sida på sängen.

"Vill du ej kläda av dig?"

"Nej, varför kläda av sig och kläda på sig för att ständigt göra -- ingenting. Jag är trött åt detta evigt samma och onödiga. Dessutom skall jag kanske i drömmen uppvakta kungl. majestät och föra de bundnas talan, och då kunde det på en gång falla mig in, att jag vore oklädd, i fall -- jag vore det. Men nu skall jag vara rustad för alla äventyr."

"Ja, dröm nu någon rätt märkvärdig dröm som du sedan kan tala om för oss och kungen. God natt; Iåt mig få lägga täcket över dig. Så där."

"Känner du dig bättre nu?"

"Ja, mycket bättre. Jag tror, att jag skall sova gott."

"Gud vare lov. Kyss mig, god natt, min Alma! Alma min; Alma, du min Alma! Bed Gud för mig, för oss alla!" De båda systrarna lade sina armar om varandras liv och sovo snart djupt, och Hertha drömde en besynnerlig dröm eller syn, som flyttade henne flera år framåt i tiden och lät henne se åtskilligt, som komma skulle.

Herthas dröm

Det syntes henne att hon var en själ, nyss född på jorden. I gråstensberget vilade hon som i sin vagga. Hon såg sig själv såsom hade kroppen varit en genomskinlig, eterisk form för själen; och in i själen såg hon klart hjärtat, med dess underbara system av kamrar och ådror, genom vilka livet pulserade på röda, varma vågor, och djupt därinne brann en låga, som än steg, än sjönk, än syntes dunklare, än klarare, men tydligt strävade uppåt, såsom sökte den en friare rymd.

Det var morgon och solen gick glödande upp. Hon gladde sig åt solens ljus och drack leende dess skål ur små bägarlavar med purpurkanter, som stodo omkring hennes vagga, fulla av daggens klara droppar. Hennes hjärta klappade av längtan till ljuset och livet. Från sin lilla vrå i gråstensbergets famn, där hon låg på mjuk mossbädd, såg hon himlen klar över sitt huvud och såg vitt ut över jordens berg och dalar. Hon såg ett högt, härligt grönskande träd, vars grenar räckte vitt omkring över jorden och ända upp i himlen; de voro fulla av sköna, glänsande frukter, och ur trädets krona hörde hon röster viska:

"Lyssna till det trädets susning
Vid vars rot ditt bo är fästat!" *
* Finskt ordspråk.

En klar källa sprang sorlande upp nära vid det höga trädets fot. Hon såg tre sköna, allvarliga kvinnor hämta vatten ur källan och begjuta trädet, som därvid tycktes grönska allt friskare. Svanor med glänsande fjädrar simmade sjungande i källan. Hertha såg människor komma och gå under trädets skygd, plocka av dess frukter och sedan jublande frambringa ädla och sköna skapelser, som de kallade sina verk. Hon såg härliga gestalter, stolta byggningar och de mest smakfulla prydnader framstå under deras händer; hon såg dem glädja sig över sina verk och åter och åter hämta krafter till nya av det härliga trädets frukter. Med klappande hjärta frågade hon:

"Vilka äro dessa?"

En röst svarade: "Dessa äro vetenskapernas och de fria konsternas dyrkare, och de som i skydd av livets och frihetens träd ägna sig åt de yrken, som förädla och glädja människornas hjärtan." Flera av dessa män tycktes ägna en särskild hyllning åt kvinnan. De avbildade hennes gestalt på mångahanda vis, de diktade sånger och höllo vackra tal till hennes ära, påkallande henne att försköna och lyckliggöra jorden.

Hertha kände lågan i sitt hjärta brinna högre och högre och den ingav henne att tänka: "O! att jag finge såsom en av dessa arbeta i det härliga trädets skugga, njuta av deras frukter och glädja människors hjärtan!"

Vid det hon så tänkte, såg hon framblicka ur himlen över sig ett ansikte av oändligt majestät och oändlig faderlig huldhet, och ovillkorligt såg hon upp till detta och bad:

"Fader: Låt mig arbeta och glädja mig, som dessa mina bröder."

Det härliga, milda ansiktet log och svarade: "Gå, min dotter!"

Hertha lämnade då glad sin vrå i urbergets famn och vandrade mot det sköna trädet. Men det var mer avlägset ifrån henne än hon trodde, och många hinder mötte under vägen; men hon övervann dem, skyndade modigt framåt, ty alltid hörde hon den friska källans sorl och suset från det mäktiga trädets krona. Nu såg hon det på närmare håll, men då blev hon varse, att det omgavs av en mur, som alldeles hindrade henne att komma det nära. Där voro flera portar på muren med åtskilliga namn av akademier och skolor. Portarna syntes på avstånd vara öppna, men så fort hon nalkades för att ingå genom dem, fann hon dem stängda. Hertha klappade på och bad om inträde. Men dörrväktarna svarade henne:

"Här få blott män fritt ingå och utgå. Vi ha ej rum för kvinnor i våra lärosalar, och de ha intet att göra där!"

Hertha svarade ödmjukt: "Jag vill lära att skapa det ädla och sköna såsom mina bröder; jag vill ej göra intrång hos någon, utan tåligt arbeta och lära, på det jag måtte en gång kunna vederkvicka människohjärtan. Därför -- låt mig även få plocka av det stora världsträdets frukt."

Då svarade man henne med hårdhet: "Gå, den frukten är ej för dig. Vänd om till din vrå i berget och lär dig att koka eller spinna. Det hör dig och dina gelikar till. Ni ha ej lott med de fria."

Nu hörde hon innanför portarna röster, som sade: "Släpp den unga kvinnan in, hon bör även få njuta av trädets frukter." Men den andra sade: "Nej!" Och det blev ett stretande med portarna, ty somliga ville öppna dem men andra strävade emot. De senare blevo de starkaste och portarna förblevo stängda. *

* Att Hertha i denna dröm icke alltid är clairvoyente synes därav, att hon icke ser, att verkligen ett visst antal kvinnliga elever sedan tvenne år fått rum i Musikaliska akademien i Stockholm, samt att hon ej ser senaste bemödandet av direktionen för Stockholms slöjdskola att vinna anslag till dess öppnande även för en fruntimmersklass. Vad Akademien för de bildade konsterna vidkommer, så har den alltsedan den ädelsinnade professor Qvarnströms avresa fran fäderneslandet (1847) förblivit stängd för fruntimmerselever. Att Herthas djupa själslidande avspeglar sig i drömmen och låter henne se alla förhållanden på deras mörkaste sida, behöver ej påpekas. Om hon ser dem för mörka i Sverige kan frågas. Tänkande svenska män, som biskop Agardh i sin skrift "om livränteinrättningar för svenska kvinnor", och en okänd, djupsinnig tänkare på Gottland -- vars förträffliga lilla skrift "om flickskolor, några ord om statens fördel och plikt att inrätta och underhålla sådana" (utkommen på L. J. Hiertas förlag 1850) förtjänar att bli allmänt känd -- synas icke tänka så. Denna senare skrift har till motto:

"Jag vill undervisning åt kvinnan
på det hon må bliva tillräknelig.
Jag vill hennes tillräknelighet,
på det hon må bliva lycklig."

Vi förstå med detta "lycklig" även "självmedveten", "ädel", och tacka förf. på det innerligaste för de högsinnade orden.

Bedrövad, men ännu icke modfälld, gick Hertha vidare, sökande någon port, genom vilken hon kunde ingå. Då kom hon till en port, över vilken lästes i prydliga bokstäver: Slöjdskola, och inunder stod: "Öppnas även för fruntimmer". Glad klappade Hertha på porten, i det hon tänkte: "Äntligen!" Men porten öppnades ej. Hon klappade ånyo och ånyo. Äntligen syntes dörrvaktaren tittande fram ur ett fönster.

"Var god", bad Hertha, "och låt upp dörren för mig."

"Rätt gärna!" svarade dörrvaktaren vänligt, "bara det lät sig göra, men den sitter så hårt fast." Och fast satt den dörren alldeles förskräckligt. Dörrvaktaren arbetade och fick även ett par medhjälpare, som alla strävade att öppna porten, men fåfängt. "Den vara fastrostad", sade de, "den måste först smörjas. Man måste vänta till nästa riksdag."

Hertha vandrade ännu länge, sökande en port, genom vilken hon kunde ingå, men avvisades överallt, ofta med hån och hårdhet. Genom en hög gallerport såg hon den klara källan och de sköna kvinnorna, som vaktade den, och bad:

"Räck mig en dryck vatten att läska mig med. Jag försmäktar av törst..."

Då sågo de på henne, de sköna allvarliga kvinnorna, med blickar av djupt medlidande och svarade:

"Det är oss förbjudet!" Och den äldsta av de tre nornorna tillade:

"Det vilar en fördom,
en gammal förbannelse
över ditt kön
i grönskande Manhem.

Förr än den löses,
får du ej dricka
av Urdakällan;
källan som giver nytt liv!"

Den stränga nornan Verdandi talade nu och sade:

"Den är ej för den svaga.
Den är blott för den hjältemodiga,
den starka i viljan,
och för den, som redligen kämpar.
Hon ensam är värdig."

Men den yngsta av de tre såg med en blick full av eld på Hertha och sade:

"Sälla äro de som hava fått syn,
som kämpa i tro och i hopp!
De bli välkomna.
De skola segra!"

Hertha förstod ej nornornas ord. Hon förstod blott, att hon ej var värdig att dricka av den livgivande källan, att de hade avvisat henne.

Tyst och med tårfyllda ögon vände hon om till sin lilla vrå i bergets famn. Där var allt såsom förr. De små bägarlavarna kring hennes bädd hade fyllt sig med daggens tårar och stodo glänsande, bjudande henne dessa droppar av himlens godhet. Hon sög dem begärligt, kysste de små barndomsvännerna tacksamt och tänkte: "Jag vill bliva hos er och glädja mig åt solens ljus och skönhet för andra. Jag vill försöka att vara såsom en av er och ingenting mer begära."

Men på en gång mörknade rymden, fästet överdrogs av tunga blygrå moln, solen försvann bakom dem, jordens grönska vissnade, löven föllo, all skönhet forsvann och en tjock, frostkall dimma höljde alla föremål. Hertha frös; hon kände sina lemmar stelna, men ändå brann lågan klar i hennes hjärta och gjorde henne allt mera vaken och kallade upp en mera brinnande längtan till ljus och liv, allt efter som jorden och alla yttre föremål insveptes i det frostkalla töcknet. Hon såg allt klarare in i sig själv och kände där röra sig ett mäktigt liv. Hon såg sig om på gråstensberget, och detta öppnade sig för hennes inre blick. Hon såg då en mängd kvinnor, som hennes själ kallade systrar, sitta såsom hon i trånga celler i berget och spinna på sländor, som kallades "slentrianer", en ton, som syntes utan ända och ändamål, ty aldrig blev totten slut och aldrig blev rullen full. Spinnerskorna sågo med ömsom längtande, ömsom duvna blickar ut i den dimhöljda rymden, sjungande på en entonig, vemodig melodi:

"Vi spinna, vi spinna all dagen lång,
Vi sjunga om samma och samma sång.
Blir dagen oss tung och stugan oss trång,
så vet vi dock, att han kommer en gång,
o systrar! vår vän uti nöden,
vår fästman, befriaren, döden!"

Hertha fattade en innerlig ömhet och innerligt deltagande för dessa fjättrande själar. Men nedanom berget såg hon en mängd män, som kallades "lagmän" gå vakt, på det att de fängslade icke skulle kunna undkomma och bliva fria.

"Vad ha de då gjort, vad ha vi alla gjort", frågade Hertha bittert, "för att behandlas så?" Och hon satt tyst en tid med det brinnande hjärtat uti den stela, likgiltiga världen och väntade på svar. Men intet svar kom. och bäst det var såg hon sig sitta som de andra, spinnande på sländan, som kallades "slentrian", och sjungande som de andra:

"Vi spinna, vi spinna all dagen lång,
Vi sjunga om samma och samma sång" osv.

Och hon tänkte inom sig, att snarare än att leva så var det bättre att aldrig ha blivit född.

Men icke länge satt hon så. Hennes själ uppreste sig, hon mindes nornornas ord vid urdabrunnen, "den är blott för de hjältemodiga och den som redligen kämpar!" Och det grydde henne en mäktig vilja att befria sig och sina bundna själssystrar. Hon kastade ifrån sig ten och slända, stod upp och sade: "Jag vill redligen kämpa!"

Då flammade lågan i hennes hjärta högt upp, lyfte henne från jorden och lät henne, högt över lagmännens huvuden, sväva fram genom rymden. Denna känsla uppfyllde henne med glädje och hopp och hon tänkte: "Förbannelsen kan då hävas för mig och mina systrar och vår del kan ännu bliva bland de frias!"

Ovillkorligt vände hon sig österut åt den trakt, där hon sett solen uppgå och såsom buren på osynliga vingar svävade hon fram över jorden. Men plötsligt kände hon sin flykt hämmas, och en barsk röst ropade:

"Halt! Wer da?"

Hertha svarade: "En själ, som söker frihet, liv och sällhet för sig och många systrar!"

"Vad för något?" sade rösten, "en själ? Och du är ett fruntimmer? Bort därmed. Här i landet få icke fruntimmer ha själar. De räknas ej med bland befolkningen. Du får icke komma hit. Vänster om, marsch!",

"Vem är du?" frågade Hertha, "och vad rätt har du att befalla mig?"

"Vad rätt?" dundrade rösten. "Jag är en kejserlig stor Ukas och står på post för att intet kontraband må inkomma i landet."

"Men jag är intet kontraband", sade Hertha, "jag är blott en själ, som..."

"Resonera inte utan lyd", avbröt rösten, "eljest får du arbeta i Sibirien. En kvinnlig själ, som söker frihet, är det argaste kontraband i världen."

"Låt mig blott tåga fritt genom ditt land, o store Ukas; jag vill ej stanna där, jag vill längre österut, dit där solen uppgår!" bad Hertha.

"Du är en hövlig person", sade ukasen mildare, "och därför, fast du ej får fara fritt genom mitt land, så vill jag låta dig se en syn österut, som kan bota dina frihetssvärmerier." Och han lät henne se genom ett stort synglas öster ut ända till Kina, där icke blott kvinnornas själar men även deras fötter äro bundna, och överallt på jorden emot solens uppgång såg hon kvinnorna förtryckta och ringaktade, då de ej blevo fruktade såsom tyranniska och hämnande makter, vilket stundom hände, då de med våld brutit sina bojor.

"Vad hava de gjort?" frågade Hertha, "för att så behandlas."

"Vad går för nöd åt dem?" svarade ukasen, "de ha det så gott som de förtjäna och behöva. Ja, i mitt heliga land, ändå mycket bättre. Här ha fruntimren det riktigt överdådigt gott. De behöva ej skatta till kronan såsom själar, och de få ärva en fjortondedel i boet efter sina anhöriga. Därtill få de kläda sig granna och prata om lappri så mycket de behaga, blott att de äro lydiga och inte vilja flaxa för högt. Hör flicka! Du ser bra ut och jag tycker om dig; stanna här och du skall få bli en rik bojars trälinna. Kom, du skall få det gott!" Och den store ukasen fattade Herthas arm.

Stolt och förfärad slet hon sig lös och flydde, i det hon slungade en blick full av förakt på den store ukasen. Hon flydde norrut, ty hon såg ljus glimma och hörde glädjesånger ljuda vid ishavets stränder. Det var vilda nomadfolk, som drogo omkring på dess ödsliga tundror och genom dess stela urskogar. De höllo nu sina marknader och bröllop. Hertha såg männen tumla och slåss såsom under rus, till dess de föllo omkull på snön och somnade. I hyttan omringade kvinnorna bruden och gåvo henne dricka och drucko själva ur en bägare under skratt och stoj.

Hertha frågade dem: "Ären I fria och lyckliga?" De svarade: "Vad är frihet? Är det något slags brännvin, så giv oss därav, att vi må ge åt våra fäder och män, så att de icke misshandla oss. Giv oss det, så att vi också må känna oss sälla. Eljest -- lycklig den, som dör i sin tredje natt. Vi äro födda till träldom."

Nordanvinden brusade fram över fältet och bröllopsscenen försvann i ett moln av yrande snö. Sedan blev det lugnt och norrskenen dansade en fackeldans kring polkretsen, så där var ljust som den ljusaste dag. Och vid dess sken såg Hertha flockar av män och kvinnor, som drogo omkring klädda i skinn med sina renhjordar och hundar. Men överallt bland dessa vilda horder voro kvinnorna männens tjänarinnor och deras likar blott i stunder av rus och slagsmål. Stundom, likväl blevo de till häxor och kallades då "kloka" och blevo fruktade och åtlydda, ty deras kraft var stor i att tillfoga ont och hämnas, och deras blick, som kallades "den onda blicken", hade makt att slå med olycka både människor och kreatur. Med en rysning vände Hertha sig bort från dessa folk och trakter, och åter svävade hon över jorden, men nu mot söderns varma länder.

Hon såg en annan himmel än nordens stränga, en skönare, yppigare jord full av blommor och frukter. Luften var ljuv som den ljuvaste godhet, källor sprungo, musik tonade, allt syntes svälla av levnadsfröjd. Det var i en stor trädgård nära en stor stad, som hon befann sig.

"O!" tänkte Hertha, "här måste människorna vara fria, goda och lyckliga, här torde jag finna frihet för mig och mina bundna systrar."

Då nalkades henne ur den stora staden några myndiga och mörka personer och sade:

"Du talar om frihet. Du är en misstänkt person. Vad vill du här?"

Hon svarade: "jag söker friheten för mig och mina systrar! -- -- "

De myndiga herrarna sågo på varandra och logo, som om de velat säga: "Hon är rubbad till sina sinnen." Och de sade åter till henne: "Vad är det du vill?"

Hon upprepade sitt svar.

De frågade: "Är du rik?"

Hon svarade: "Nej. Min själ och min vilja äro min enda rikedom."

De svarade: "Då är du en toka. Gift dig, om du det kan, eller gå in i ett kloster."

Hertha svarade: "Nej, jag vill leva och arbeta i frihet och oskuld för det mål, mig är givet."

De sade: "Ingen frihet är oskyldig; minst hos kvinnor. Det vilar en gammal skuld på ditt släkte. Och i alla fall, du är en farlig person, ty du talar om frihet, och du kommer från ett land, där friheten av ålder slagit rot och vuxit till ett stort träd, som det säges, och där kvinnorna lära mer än en gång kämpat för landets frihet, alltså, du får ej gå lös här."

"Ack!" tänkte Hertha; "de veta ej, huru litet kvinnorna äro fria i mitt land!" Men hon sade intet, ty hon ville ej skämma ut sitt eget lands lagar.

På en gång hörde hon ett stort rop: "I kloster, i fängelse med tokan, med frihetssvärmerskan!" Och en flock svartklädda män fattade uti henne och drevo henne framåt mot en stor, mörk byggning med små förgallrade fönster. Fruktan och vrede gjorde henne stark, hon slet sig ur deras händer och flydde; lågan i hennes hjärta flammade högt och bar henne bort, bort till dess hon ej mera hörde de hotande, hånande ropen. Då stannade hon och såg, att hon kommit ut ur den stora staden, vars rök uppsteg på avstånd. Trött satte hon sig ned på en sten, men kände sig så ensam och övergiven, och så bedrövad över människors hårdhet och den förbannelse, som vilade över hennes kön, att hon begynte bittert gråta.

Då kom en grann, glittrande sky drivande från den stora stadens sida och sänkte sig mot jorden nära stället, där Hertha satt. Den var såsom en vävnad av fladdrande flor med silver och guldpaljetter; och ur den framkornmo vackra unga flickor med lätta dräkter, levnadslustiga blickar och kransar på sina huvuden. De nalkades henne och sade:

"Varför gråter du?"

Hertha svarade: "Jag gråter emedan det vilar en förbannelse över mig och mitt kön, som bannlyser oss från de frias arbete och glädje."

Flickorna logo och sade: "Åh, vad, förbannelse? bannlysning? Bry dig ej om vad de sura säga. Var blott rätt djärv och yster, så får du vara så fri du vill. Du är för ung och vacker att gråta bort ditt liv. Kom med oss och gör som vi. Vi vilja upptaga dig i vårt samfund."

"Och vad gören I? Och vad ären I?" frågade Hertha med klappande hjärta, halvt tjusad av flickornas utseende och ord, halvt fruktande för något, som hon såg hos dem, men ej kunde giva namn.

De unga kvinnorna logo, sågo på varann och svarade:

"Man kallar oss glädjeflickor; ty vi leva för glädjen. Vi leka med männens hjärtan, och vi behärska dem. Om de än stundom leka grymt med oss, så kunna vi hämnas. Och komma de rätt in i våra garn, så bli de dem icke kvitt i all deras dar. Vi snärja dem och skratta åt dem, som trodde sig våra herrar."

"Och vad är ert mål, och för vad leven I?" frågade åter Hertha.

Flickorna skrattade och svarade: "Vi leva för ögonblicket. Vi fråga ej efter annat än att njuta dagen och roa oss på bästa vis. Vi äro de friaste väsen på jorden. Vi leva fritt eller på andras bekostnad i alla länder. Vi följa inga lagar utom våra nycker; vi lyda inga plikter. Vi taga män och övergiva dem, efter som det behagar oss. Vi kunna få barn som andra kvinnor, men binda oss ej som andra kvinnor att sitta och träla för dem; vi sköta blott våra nöjen!"

"Ni kunna få barn och vårda er ej om dem?" sade Hertha förvånad. "Vem vårdar sig om era små barn?"

"Det veta vi ej så noga", svarade flickorna; "det gör man på barnhusen; vi ha ej tid med sådant. Vi vilja vara fria kvinnor."

"O!" sade Hertha, "er frihet är icke den jag åtrår, er frihet är misstag! I tron er fria, men I ären slavinnor av ..."

"Vad, vi slavinnor!" utropade flickorna skrattande, "kom, vi skola visa dig huru vi äro bundna!..."

Och de ryckte Hertha med sig i dansande ringar; fåfängt bad hon dem upphöra, fåfängt att lämna henne fri, de drogo henne med sig, svängande om i virvlande, yrande kretsar, till dess hennes sinnen ville förgå, och ångest betog hennes hjärta. Men glädjeflickorna dansade och drucko vin, ropande: "Så, så! till livets slut; så, så, in i evigheten!..."

"O, det är förfärligt!" utropade Hertha, i det hon äntligen slet sig ur deras leder, "bort, bort ifrån mig, jag vill ej leva av er frihet!"

"Så lev av din dygd!" svarade glädjeflickorna hånskrattande, "vi andra vi leva av annat!" Och de höljde sig åter i det glittrande molnet, som nu liksom på miljoner par fjärillsvingar virvlade bort, drivet av vinden mot den stora staden tillbaka. Det var en grann syn, och länge hörde Hertha ljudet av deras glada prat och skratt.

Med djupt vemod såg Hertha efter dem och tänkte: "Dessa känna sig fria och lyckliga; och jag!"... Lågan flammade i hennes hjärta och hon kände, att hon var född till något bättre än dessas lycka. Men till vad?

"O", tänkte hon nu: "Jag vill vända mig till de lärda och visa på jorden och fråga dem, hur den förbannelse kan lösas, som jag och mina systrar (och även dessa förvillade varelser, som nyss voro här) underligga, och som vanställer hela vårt liv och vårt väsen. Säkert skola de veta det, och säkert vilja de säga mig det, och jag vill då leva och arbeta därför var dag och var timma av mitt liv." Lågan i Herthas själ lyfte henne åter och lät henne sväva fram över jorden till det land och folk, som var av alla på jorden det mest lärda och djupsinniga. I det landet talade man tyska. Där var just nu en stor generalförsamling av lärda och visa män, och den hade delat sig i tre kamrar, som var hade sin viktiga vetenskap att sköta, och de hade nu där, som bäst, sina rådslag.

I den första kammaren avhandlades en viktig fråga om "Thersites skägg"; ty de lärda tolkade på olika sätt de ord, med vilka Homer talat därom, och de voro nu så ivriga i tvisten, i sina bevis och motbevis, att de voro hart nära att komma i luven på varandra, allt om Thersites skägg. Det var just i denna stunid som Hertha anmälde sig och bad om inträde och gehör.

"Vad är hon? Vad vill hon?" frågade de lärda.

"Hon säger", svarade vaktmästaren, "att hon är en människa, som söker befrielse för en förtryckt del av mänskligheten."

"Vad är det för slag?" sade de lärda, med förnäma ristningar på huwdet, "vad angår det oss? Huru vågar hon komma med sådana alldagssaker till en församling, sysselsatt med Thersites skägg? Det var höjden av dumdristighet och taktlöshet. Visa ut människan! Här får hon ingenting."

Avvisad här, gick Hertha till nästa kammare och klappade på dörren. Där inne avhandlade man just då med största intresse svansen på en nyss upptäckt råttart, samt matsmältningsprocessen hos ett slags infusionsdjur, och man var så upptagen och så intagen av dessa nya upptäckter, att man på Herthas ansökan otåligt svarade: "Vi ha icke tid med själar. Vänd er till lagstiftare och statsmän."

Hertha gick vidare till nästa kammare, där statsmän och lagstiftare sutto i rådslag. De höllo som bäst på att avhandla en punkt i "de fyra punkterna" av den orientaliska frågan och fäktade därunder i luften med tusentals skrivpennor. På Herthas ansökan läto de svara, att de hade att göra med världsviktigare punkter och hade icke tid att befatta sig med fruntimmerssaker. Man bad henne att därmed "gå till fruntimmerskammaren".

"Ja", tänkte Hertha, i det hon vände sig bort från männens församling, "jag vill gå till landets ädla och tänkande kvinnor. De skola kanske bättre fatta min frågas vikt."

Så kom hon till en stor församling av vördiga matronor; de sutto alla och stickade strumpor.

"O mödrar!" tilltalade hon dem, "för era döttrars skull hjälpen mig att lösa förbannelsen, som vilar över vårt kön och hindrar oss att uppnå vårt mål och vår fulländning!"

Matronorna svarade: "Vad kommer du med? Vi ha våra hushåll, vår männer och barn att sköta. Våra döttrar lära sig språk och musik och fruntimmersarbeten och hushållssysslor. Vi ha nog att sköta. Gör oss icke omak med dina bekymmer!"

"Finnes då ingen i världen", sade Hertha förvånad och smärtfullt, "som kan förstå mig och mitt syfte, som vill hjälpa mig att befria bundna och fängslade kvinnosjälar?!"

"Gå till Frankrike!" svarade matronorna. "Fransoserna äro de artigaste män i världen och tycka om revolutioner. Försök där. Men bättre vore dig att sitta hemma och sticka strumpor. Däremellan kan du ju gå i kyrkan samt besöka föreläsningar!"

Herthas tanke och själ flyttade henne hastigt till Paris. Men där var ett så förskräckligt buller och sorl, att hon höll på att bli alldeles bedövad. Där var en stor världsexposition och alla människor strömmade dit. En del av folket sjöng: "Vad skola vi äta och dricka, vad skola vi roa oss med?" Och en annan del höll rådslag, om huru man bäst kunde förstöra varandra. Ja, man hade utnämnt en kommitté för att utfärda belöningar åt de män, som påfunnit skjutgevär eller andra förstörelsemaskiner, vilka på möjligast hastiga tid kunde förgöra största möjliga antal människor. Och man var nu där i begrepp att belöna en person, som uppfunnit en slags exploderande jättebomb, som kunde i ett nu göra hela bataljoner grenadjärer blinda. Man var i stor entusiasm över detta påfund och ämnade låta prägla en medalj över dess uppfinnare, för att göra honom odödlig. Man var vid så gott humör inom denna församling, att man tillbjöd Hertha att göra henne till medborgarinna i Franska samhället, om hon ville subskribera till medaljens präglande. Men då Hertha nämnde sitt ärende, svarade herrarna leende, att det var en helt annan "affaire", att de icke nu hade tid med den. Men de bockade sig och bedyrade, att "damerna styrde världen; att de voro allsmäktiga genom sina behag", och så sprungo de ut att hurra för drottning Victoria, som nu gjorde sitt intåg i Paris. Och allt folket i Frankrike drack brorskål med engelska folket och skrek: "Vive l'Angleterre!"

Då kom Hertha ihåg, att hon alltid hört England nämnas som frihetens och människokärlekens rätta hemland, och hennes längtan och lågan i hennes hjärta förde henne dit.

När hon kom dit, kände hon sig styrkt och upplivad, ty där var en mäktig allmän anda i det landet, som kändes överallt som en frisk vind, och hon såg det härliga frihetsträdet, med de gyllene frukterna, växa där större och kraftigare än någonstädes på jorden.

Och här såg hon den store John Bull stå mitt ibland en ofantlig folkmängd, delande ut order och arbete; däremellan tittade han i en fransk ordbok och upprepade glosor därur, ty han hade nu blivit mycket god vän med uppsyningsmannen över fransoserna, som de kallade kejsare, och ville lära sig säga artigheter på hans språk. John Bull såg så praktisk och så jovialilsk ut, att Hertha fattade mod att tilltala honom och sade:

"Gode sir! Hjälp mig att befria mig och mina bundna systrar!"

John Bull svarade: "Je suis charmé!... Jag är en frihetens kämpe, och en stor ladies man, but ... but... Vi ha så mycket att göra med orientaliska kriget; vi hålla som bäst på att tillverka en stor bomb, en jättebomb, miss, som, när den exploderar, skall kunna forgifta en hel stad genom stank. Det blir en stor sak, en mycket stor sak! Detta är en stor tid, miss, för mänskligheten, och om ni och era systrar vilja komma hit och hjälpa stöpa kulor eller ock ge lektioner i franska språket, så..."

Hertha svarade: "Det kunna vi ej. Men förhjälp oss till vår rätt och vår frihet som människor, så skola vi tjäna er på annat sätt; vi skola hjälpa er att skapa frihet, frid och fröjd på jorden."

"Frid?" utropade John Bull, "jag vill icke nu ha frid, utan krig!"

"Krig mot förtryckaren är gott och rätt, och fria folks förbund i denna kamp är en härlig syn!" svarade Hertha, "men vi kunde även under kriget förbereda fridens rike! -- -- "

"Det har jag inte tid att nu hjälpa er med", sade John Bull otåligt, "jag måste tänka på det orientaliska kriget. Parbleu! ... Adieu miss. Gå till min halvbror Jonathan, som bor där borta över havet, han har tid med sådant där, och han har många underliga påhitt och funderingar. Eller hör! Jag vill ge er ett bättre råd. Gå till Rom. Där är nu en stor församling av biskopar och andliga män. Tala med dem. Veta de ingen råd för er, så vet icke jag De sitta med bibeln framför sig hela dagen och sova på den om natten. De böra kunna svara på alla frågor. Good bye, madame!... Comment vous portez vous? Tres bien je vous remercie!..."

"Rom, det eviga Rom!" tänkte Hertha, och lågan i hennes hjärta flammade högre vid tanken på allt det stora, som levat där, allt det sköna som ännu levde där. "Ja", tänkte hon, "jag vill dit, jag vill kasta mig till de andliga männens fötter och bedja dem lösa förbannelsen, som binder mig och mina systrar."

Hon såg Alma Roma och de andeligas stora Concilium, stolta gestalter och blickar. Och de hade där en stor högtidlighet och Hertha hörde dem säga:

"Härefter skall hela kristenheten dyrka jungfru Maria som ett gudomligt, övernaturligt väsen, ty den heliga ande har befallt det genom sin överstepräst, Pio Nono."

Och de förordnade en stor fest till den gudomligas ära och det vart ett stort jubel.

Hertha hörde detta med förvåning, men hon gladde sig likväl däröver och sade, i det hon böjde sig djupt inför de vördiga herrarna: "I haven upphöjt en jordisk kvinna högt över levande och döda; säkert skolen I då förhjälpa hennes systrar, kvinnorna på jorden, till deras timliga och eviga rätt. Säkert skolen I giva dem jämlik rätt med männen att söka frihet, arbete och sällhet."

"Vänta lite!" utropade de andliga männen, "det är en helt annan sak. Låt oss se, vad det står skrivet!" Och de begynte bläddra i biblarna, som de hade framför sig, och slogo upp ett ställe och läste högt:

Det står skrivet: "Din vilja skall dinom manne undergiven vara, och han skall vara din herre."

Då flammade lågan upp i Herthas själ och ingav henne att säga:

"I sägen icke hela sanningen. I talen ur det gamla testamentet, men jag vet att det finnes ett nytt, och att där står, att kvinnan blivit frigjord, och att man och kvinna aro lika fria i Kristo. Jag vet ock att där står skrivet, att "de som varda värdiga till uppståndelsen ifrån de döda, varken taga hustrur eller givas man, ty de varda lika med änglarna, och äro Guds barn". Och vi bedja ju alla dagar, att Guds vilja måtte ske på jorden, som redan sker i himmelen! I Kristi tjänare och ståthållare, varför sägen I mig icke hela sanningen?"

Nu upphov en av biskoparna, en frisinnad man, sin röst och sade: "Den unga kvinnan har rätt, och vi ha alla haft orätt emot henne. Den, som Kristus kallat moder och syster och talat förtroligt med, och uppenbarat sig för, hon är sannerligen därigenom frigjord, och hennes vilja bör icke vara undergiven någons, utom den högstes, och hon bör vara fri att bli allt det, som Gud kallat henne till. Låt oss stifta rättvisare lagar för henne, än människornas stadgar hittills varit det, på det att vi må befordra Guds rikes ankomst på jorden, såsom det är i himmelen."

Men alla de övriga biskoparna och andliga männen förgrymmade sig, uppreste sig emot honom och kallade honom en hemlig protestant, en nyhetskrämare och visionär. När sorlet åter saktade sig, bad Hertha att få säga några ord. Men de andlige ropade med allvarliga och stränga röster: "Kvinnan tige i församlingen!" Och de räckte ut sina herdestavar över Hertha och böjde henne ned till jorden.

Ångest och en ädel vrede lät lågan flamma högre i hennes hjärta och ingav henne att nämna ett stort och heligt namn, frälsarens namn. vid ljudet av det namnet lyfte sig de nedtryckande stavarna hastigt, så att hon ej kände dem mer. Hon nämnde det åter, och en osynlig hand reste henne upp och stärkte henne såsom med magisk kraft. Hon nämnde det än en gång med styrka, och hela den ståtliga församlingen i kardinal- och biskopskåpor bleknade bort, sjönk samman som en falaska och försvann. En manlig gestalt, full av majestät och mildhet, vandrade ensam fram över jorden, upplyftande allt, som där låg nedböjt eller förtrampat, slaven, kvinnan, fången, de fattiga och förkrossade, så vandrade han, under det ett ljust sken spred sig från hans grå mantel, till dess han försvann vid horisonten. Och rymden var öde och tom.

"O!" tänkte Hertha, "det var befriaren. O, att jag kunde finna hans rike; där vill jag bliva och arbeta, som den ringaste av hans tjänarinnor."

Och längtan och kärlek lät henne åter sväva framåt över jorden, åt den trakt, där hon sett befriaren försvinna.

Men därunder hörde hon en kör av kvinnliga röster likt en sakta vind resa sig från jorden klagande:

"Hans rike finner du ingenstädes på jorden. Ingenstädes ännu har rättvisan banat väg för kärlekens fulla uppenbarelse. Ingenstädes ännu ha människorna följt befriarens lära. Vi måste ännu länge bedja: 'Tillkomme ditt rike!' Bed med oss!"

"Ja, jag vill bedja och -- dö!" tänkte Hertha, och det tycktes henne, att allt hopp slocknade inom henne, och att hennes liv skulle sluta. Hon kände sig trött att leva.

Nu uppträdde för hennes inre syn bilden av hennes hemland. Hon mindes de grå, mossbeklädda bergen, det gamla, evigt gröna frihetsträdet. Urdabrunnens sorl och svanornas stridbara sånger. Väl visste hon, att där, i hennes fädernesland, kvinnorna voro mera förtryckta och berövade självständighet än i andra kristna länder, men ändå, det var hennes fosterland, och ett land rikt på stora och ädla krafter. En outsäglig längtan fattade hennes själ och förde henne hastigt tillbaka dit.

Hon såg dem åter de mossbeklädda urbergen och hörde fjärran från suset av det väldiga världsträdets grenar, och hon hörde den viskande rösten därur:

"Lyssna till det trädets susning,
vid vars rot ditt bo är fästat!"

Och där vid trädets fot, men ack, så långt, så långt ifrån henne, såg hon de höga, allvarliga nornorna sitta vid Urdakällan och tyckte sig höra deras röster i det stora trädets sus, sägande:

"Den är för de hjältemodiga,
de som ha syn,
och som redligen kämpa för denna.
Fråga ej människor.
Följ den inre rösten.
Vaka och bida.
Endast bliv värdig.
Framhärda i vilja.
Stunden skall komma.
Synen skall seger vinna."

Stärkande som vinden i fjälltrakten ljödo de rytmiskt avmatta orden. Men deras mening var Hertha fördold och syntes henne gälla andra än henne. Hon satt åter i sin vrå i gråstensbergets famn; hon hörde spinnerskornas enformiga sång runt omkring sig. Bägarelavarna stodo som förr kring hennes läger och bjödo henne daggdropparna, som de samlat i sina skålar. Hon återfann allt som förr; endast hon var icke mer densamma. Hon hade förlorat sin ungdoms friskhet och sitt djärva hopp. Hon satt tyst och önskade blott att få dö. Dagar, veckor, månader och år gingo, men döden kom ej. Grå och tung låg skyhimmeln över hennes huvud, stelt och kallt omgav henne gråstensberget likt ett fängelse. Hertha kände sina lemmar småningom stelna, men lågan i hjärtat, den stelnade ej. Den brann orolig och brännande. Stundom styrktes Hertha av nornornas ord, som tycktes ljuda i rymden över hennes huvud, stundom sjönk hennes hjärta under de enformiga stundernas tryckning, och hon måste sucka: "Oroliga livslåga! vad vill du? Det är ögonblick, som du lyser, men långa tider, som du blott bränner och plågar mig, upplysande mörkret inom och utom mig. Slockna, stackars gnista, slockna. Låt det bli natt och tyst -- för alltid!"

"Nej, lev, lev och njut livet som vi!" ropade röster på nära håll, och Hertha såg åter det glittrande molnet med glädjeflickorna.

"Ser du", sade de, "vi äro dig nära ännu; vi äro hemma i alla länder och överallt lika fria, lika lyckliga. Bliv såsom vi!"

"Bort!" svarade Hertha, "bort, I ljugen! Jag ser, att edra kinder äro sminkade och edra blommor konstgjorda. Jag ser under er glittrande glädje en hemlig oro. Stackars systrar! I frukten ålderdomen och döden. Dem fruktar icke jag. Jag känner i mitt lidande och längtande hjärta något stort, som jag icke ser hos er. och hellre än att leva lycklig av er lycka vill jag dö olycklig med de olyckliga. Jag gråter, I len, och likväl, arma systrar, måste jag beklaga er!"

Då skilde sig glädjeflickornas hop i tvenne flockar. Den ena skrattade hånfullt, men ur den andra hördes sorgfullt klagande röster:

"Även vi voro en gång såsom du. Vi kände något stort i våra hjärtan; vi sökte ljuset och friheten, men samhället stängde för oss vägarna till ljuset och livet; och vi läto oss förledas av villoljus, som lovade sällhet och frihet, men brände bort våra vingar, de som lyfte oss uppåt. Vi ha fallit, och vi veta det, och det gör vårt hemliga kval. Vem räknar tysta suckar? Vi kunde ha varit annorlunda! Nu är det för sent. Låt oss dricka vin och glömma; ty vi måste ju leva!"

Åter sammansmälte de båda flockarna till en hop. Men i detsamma svartnade sminket på deras kinder och flammor uppstego ur jorden, som antände deras fladdrande dräkter, och det granna, glittrande molnet var förvandlat i aska. Hertha hörde ett vilt rop av fasa och ångest, som småningom dog bort i jämrande suckar, under det en stormil förströdde askan i rymden. Hertha grät över glädjeflickornas öde. Då hörde hon deras döende röster hest viska i stormvinden:

"Gråt över dig själv. Du är annorlunda, men du är icke bättre än vi; och ditt öde skall bli ännu gruvligare! "

Och det syntes Hertha, att hennes själ förvandlades, och att den uppåt strävande, längtande lågan därinom antog en annan natur. Den hade längtat att värma och välgöra; nu ville den blott straffa. Hon själv var förvandlad till ett farligt väsen, som spridde omkring sig förstörelse. Lågan i hjärtat spridde sig genom alla hennes lemmar och allt, vad hon vidrörde, antändes därav. Hennes hand hade blivit en glödande brand. Hon lade den på sitt fädernehem och vilda flammor utbröto. Hon såg dem växa högt och sprida sig åt flera håll, antändande allt fler och fler hus. Hon hörde klockornas klämtande, larmtrummans virvlar, folkets rop och larm skränet av iskärror och eldsläckningsanstalter. Med vart ögonblick tilltog bullret, och hon hörde viskas i sitt öra: "Mordbrand! Mordbrand!" En onämnbar ångest bemäktigade sig henne, ty det tycktes henne, att detta allt var hennes verk. På en gång uppstod hos henne så, som det ofta sker under svåra drömmar, tanken: "Det måtte vara dröm!" Hon sökte att vakna, kämpande häftigt med drömanden, som höll henne fången, lyckades slutligen och -- vaknade.

Mordbrandsnatten

Ett rött, vilt flammande sken lyste in i systrarnas rum, som låg inåt gården. Klockorna klämtade, Darmtrumman gick, och ett förfärligt skrän av människoröster som om varandra ropade: "Elden är lös! Hjälp, hjälp! Vatten, sprutor hit! skynda, hjälp! fräls!" uppfyllde luften. Hertha trodde sig drömma ännu eller yra under sömndryckens inflytande. Men ett glas vatten, som hon hastigt drack ur, och häftiga slag på dörren jämte ropen: "Hertha! Kom ut! Vill du brinna inne!" skingrade hastigt sömntöcknet. Hon öppnade dörren. Rudolf stod där med förvirrade blickar. "Kom!" sade han, "kom, jag skall rädda dig!"

"Hjälp mig att rädda Alma först!" sade Hertha, på en gång fullt klar och bestämd.

Rudolf lydde. Hertha kastade hastigt kring sin syster kläder och kappa och ledde henne, biträdd av Rudolf, ut på gården. Här funno de gamla moster Nella och de två yngsta flickorna darrande och gråtande, och nästan utan kläder.

En mängd möbler, sängkläder och husgerådssaker hade redan blivit utkastade på gården, som vimlade av folk.

Hertha förde sina systrar och mostern så långt avsides som möjligt in på gården och bad dem där dröja och vänta henne åter. Därpå vände hon sig mot det brinnande huset med beslutsam uppsyn, såsom besinnande vad som kunde göras. Hela övre delen av huset stod i lågor och ur den andra våningens fönster trängde vilda flammor.

"Min far!" utropade Hertha, "var är min far!"

"Där!" viskade Rudolf i hennes öra, i det han med av vild glädje gnistrande blickar pekade upp till andra våningen, av huset, "där, där det brinner nu! Han kan ej undkomma!"

"Olycklige! vad har du gjort?" viskade Hertha tillbaka, i det en förfärlig aning blixtrade fram i hennes själ.

"Befriat dig och -- mig!" genmälte Rudolf. "Kom! Jag skall rädda dig! Genom tusen eldar skall jag bära dig!" Och han omslöt henne hårt, i det han sökte draga henne bort. Men med styrka stötte Hertha honom ifrån sig, i det hon med flammande blick utropade: "bort! bort ifrån mig! Rädda honom eller -- ser jag dig aldrig mer!"

I denna stund hördes ett förfärligt brak. Det var en del av taket som instörtade, och en massa av tjock rök och lågor virvlade upp ur gapet, som uppstod. Ett ögonblicks tystnad och häpnad följde. Då hörde man ett jämrande, ångestfullt rop om hjälp, likt det av en svag gubbe eller av ett barn. Det tycktes komma från den del av huset, över vilken taket sammanstörtat.

Ett annat rop besvarade detta nedifrån gården, ett starkt rop ljudande som ett: "Ja!" fullt av vilja och kraft, och en ung flicka störtade in i det brinnande huset. Det var Hertha. Rudolf ville följa henne i spåren, men en brand, som föll ned av det brinnande taklaget, gav ett slag åt hans huvud. Han tumlade tillbaka, föll och förblev en stund utan all besinning.

Den gamle Falk hade hårt insomnat på sina skatter, samlade under huvudgärden, då han väcktes av brandropen och larmet nere på gatan. Rummet där han låg var fullt av en kvävande rök, som gjorde honom yr i huvudet och försvårade andedräkten. Hans första rörelse var att gripa efter det lilla skrinet, och med detta i sin hand satte han sig upp i sängen och försökte att sansa sig. Han ropade sin trotjänarinnas namn, men fick intet svar. Med svårighet reste han sig på sina fötter och sökte att närma sig dörren till salen. Men hans huvud svindlade och hans fötter ville icke bära honom. Han föll och kröp därefter på händer och fötter fram till salsdörren, i det han sköt framför sig det dyrbara skrinet. Han var nu vid dörren; men huvud och knän nekade sin tjänst då han ville resa sig upp. Han ropade den gamla tjänarinnan, han ropade Rudolfs namn, och ångesten gjorde hans röst rytande och stark, men ingen röst svarade på hans och ingen hand öppnade den stängda dörren. Han tyckte sig höra vilda glädjerop och hånskratt där ute i salen blanda sig med brandens buller och brak. Med vart ögonblick blev hettan starkare och röken tjockare i rummet. Dödsångest grep den gamles hjärta och ångestsvett frampressades på hans panna, i det han i djupet av sin själ tyckte sig höra orden: "Du dåre! i denna natt skall din själ ifrån dig tagen varda." Och ur den natt, som omtöcknade honom, tycktes honom att bleka anleten framblickade dystra, hotande, stirrande på hans plågor. Han kände igen dem alla. De voro själar, som blivit honom anförtrodda att vårda och lyckliggöra. De tycktes fråga honom huru han uppfyllt sin plikt mot dem. Rök och lågor omvärvde honom närmare och närmare med vart ögonblick. Han kände sig kommen till livets gräns och bortom denna såg han intet, utom något oformligt, obestämt, hotande, förfärligt, mera förfärligt i sin obestämdhet än de mest förfärliga verklighetens gestalter kunde varit det; ett obekant och dock oundvikligt, som med vart ögonblick nalkades mer och mer bortom den grymmaste död. Ängesten återgav honom styrka och sans nog för att resa sig upp, fatta dörrens lås och även öppna denna. Men i samma stund slogo lågorna emot hans ansikte, och ett förfärligt brakande, jämte det svall av rök och lågor, som uppfyllde hela salen, lät den olycklige gamle neddigna framstupa över tröskeln, och för första gången trängde sig jämrets och bönens rop ur detta hårt tillslutna bröst!

"Herre min Gud! Skall du låta mig dö så? Herre min Gud, förbarma dig över mig. Hjälp, hjälp!" Och hans händer släppte ett ögonblick skrinet för att sammanknäppas i ångestfull, dödsångestfull bön!

Åter brakade det häftigt i rummet. Dörren åt förstugan till stöttes upp, och där, omvärvd av rök och lågor, stod icke domens utan lik en befrielsens ängel, den gamles dotter, Hertha.

Han sträckte mot henne sina darrande händer. Hon störtade fram till honom och upplyfte honom i sina armar. Så stark som nu hade hon aldrig känt sig och kanske aldrig varit. Hon bar sin fader genom den brinnande salen. Hans darrande händer omfattadc krampaktigt det dyrbara skrinet.

"Ännu är det tid!" tröstade och uppmuntrade Hertha. "Frukta icke, min far! Snart skola vi vara i det fria."

Lågorna nästan kvävde löftet på hennes tunga och tycktes vilja stänga hennes väg. De svedde hennes kind och hennes kläder, men hon vacklade och sviktade ej. "Mod, mod, min far!" viskade hon, i det hon mitt igenom de fräsande eldarna bar sin dyrbara börda, så lugn och beslutsam, som om ingen dödsfara varit henne nära. Hon kände det klart hon visste med sig, att hon skulle rädda sin fader. Lågorna sträckte visslande ut efter henne de ormlika tungorna; snart räckte de henne icke mer. Hon gick stadigt utför den långa trappan, då salens tak nedstörtade bakom henne.

När Hertha trädde ut på trappan till förstugan, bärande sin fader i sina armar, hurrade folket och viftade med hattarna. Då först sviktade hennes knän. Hon sjönk ned på dem, dock utan att släppa den börda hon bar. Troget som en mor håller ett barn tryckt till sitt bröst, så höll hon sin fader, med ögonen fästade blott på honom. Han syntes nästan sanslös. Hon drog andan starkt och djupt. "Vi äro räddade, fader", viskade hon, "andas, andas, min far!"

Man omringade dem, man förde dem ur lågornas närhet och till stället där de övriga av familjen voro församlade. Den gamle återfick småningom sina sinnens bruk, men en häftig nervskakning lät hela hans kropp skälva, och sedan han icke utan rörelse tryckt till sitt bröst alla sina barn, stirrade han oavvänt, och utan att säga ett ord, på sin brinnande egendom.

Hertha, sedan hon druckit ett glas vatten, syntes fullkomligt återställd och sysselsatte sig med att skaffa bårar och folk samt att med madrasser och täcken tillaga en bädd för sin fader och för Alma, för att låta bära dem ur eldsvådans närhet. Hon och de övriga, gamla Anna bland dessa (hon hade insomnat, sittande framför köksspisen och ej i sitt vanliga rum, nära sin husbondes, denna natt, varför hon icke hörde hans rop), begåvo sig nu alla ut ifrån gården. Elden hade redan angripit flera hus i grannskapet till det först antända, vilket nu brann med en häftighet, som gjorde alla släckningsförsök fåfänga. Folk flydde på alla håll ur husen i grannskapet; man kastade sängkläder, speglaroch porslin huller om buller ut genom fönsterna. Elden, förskräckelsen, trängseln och villervallan tilltogo med vart ögonblick.

Hertha, som av lågornas riktning i vinden såg, att elden troligen skulle sprida sig åt den norra sidan av staden, som till stor del bestod av trähus tog genast med de sina vägen åt den motsatta sidan över en bro, välvd över Klarån, och till ett av träd planterat fält nära invid staden, där stadsborna om sommaren förlustade sig, och som kallades Kungsfältet. Många av dem, som redan voro husvilla, eller som fruktade att bliva det, följde hennes exempel. Och de, som gjorde det, gjorde väl. Ty de, som flydde med sina saker till hus eller ställen närmare trakten för branden, måste förnyade gånger övergiva dessa tillflyktsorter för den sig allt mer spridande elden. Vinden reste sig, blev till häftig blåst och drev lågorna med allt vildare fart från hus till hus, från gränd till gränd. Trähusen brunno som fnöske.

Nu uppenbarade sig både vid eldsläcknings- samt vid flyttnings- och räddningsarbetet den metod som ännu vid flere tillfällen utmärker svenskarnas lynne och sätt, och som vi förr en gång omtalat och kallat: "huller om buller-metoden"; men vid detta tillfälle styrdes den icke av någon slags inre harmoni. Stadens högsta myndigheter, landshövdingen och borgmästaren, voro i strid med varandra om sättet, på vilket man skulle gå tillväga vid eldsläckningen. Eldsläckningsanstalterna befunnos -- icke tillstädes eller icke i ordning; många sprutor icke dugliga; vatten ropades på, men kom icke; flere kommenderade, men ingen lydde; och kanske kunde ingen lyda, ty det kommenderades huller om buller, hit och dit, fram och åter. En stor del personer blevo av eldsvådan också alldeles yra i sina huvuden. Så såg man en stor, stark karl ivrigt sysselsatt att rädda ett dockskåp, en annan skyndade genom gatorna med ett tomt dricksglas i handen, en tredje körde ut ur staden fyra vedträd på en skottkärra; en gammal fru störtade ur sitt hus med en nyckelknippa i handen, och en ung mamsell med sin balklänning på armarna, ehuru hon glömt att kläda sig själv.

Många begagnade även nöden och villervallan för att stjäla och roffa andras egendom. Och ingen fanns att vaka över detta ofog. Många duktiga och redliga män arbetade med oerhörda ansträngningar både att släcka och rädda, men det var antingen var och en för sig eller i spridda grupper; system och sammanhållning felades alldeles.

Emellertid spridde sig elden i den stigande vinden med förfärande fart. Innan morgonen grydde voro alla gårdarna på gatan, alltifrån Falkska huset och fram till stora torget, lagda i aska, och snart brann även detta i alla knutar. Det nya societetshuset, med den präktiga balsalen, där den stora kostymbalen skulle ges, som lät så många unga hjärtan klappa av oroligt glad förväntan, antändes och lågorna dansade just med fröjd upp i de stora gemaken, grasserande bland sidenförhängen och möbler, alla nya, smältande de granna ljuskronorna, förvandlande i aska all förgyllning och annan grannlåt. En timme senare brann snett över detta det stora huset, där aftonen förut gudar och gudinnor glammat förnöjsamt tillsamman. Det silverhåriga guldbröllopsparet, det ståtliga värdfolket, med deras unga döttrar (de sju mamsellerna Duva), stodo husvilla på torget och sågo deras välordnade hem bli lågornas rov.

Under förmiddagen brunno alla byggningarna på torget, och elden kastade sig nedåt gator och gränder, där den fattigare delen av stadens befolkning bodde. Nu kom den till den Stora fjärdingen (den stora sopfjärdingen, som Mimmi Svanberg kallade den), och en hel befolkning av gummor och gubbar, paltiga madamer med flygande hår och halvnakna barn, tumlade fram därutur, jämte en mängd söndrigt husgeråd, halva bord och fjärdededels stolar, stycken av sängar, kaffekvarnar, ämbar och varjehanda delar av obeskrivbara, onämnbara ting och persedlar, i kaotisk villervalla. Villervallan bland arbetsfolket blev också allt större och större. Många tröttnade att arbeta, då de sågo elden endast mer och mer tilltaga. Många också voro dorrska, och man hörde ej sällan svaras på böner om hjälp eller handräckning: "Det angår mig icke!" eller: "Det kan ni göra själv!" Ingen befallde, ingen lydde mer. Man flydde överallt, räddade med sig vad man kunde och lät elden och ödet råda.

"I dag är det då kommet därtill, att herre och dräng äro lika. Den som vill arbeta, gör det; och den som icke vill, låter bli!" sade en arbetskarl, vars hela utseende vittnade om, huru rastlöst och tappert han själv arbetat, "men se!" tillade han, "inte kan jag begripa, huru man kan låta bli«et!" Och han skyndade åter att hjälpa, var helst han såg behov därav. Det var prästgårdens dräng, den hederlige Jakob, som nu såg sin dröm besannad, men kämpade modigt med dess hemska verklighet.

Denna visade en sjö av lågor, böljande i vinden och gripande omkring sig mer och mer. En vimlande massa av förskräckta och husvilla människor flydde ur den brinnande staden med barn och bohag ut till Kungsfältet, där allena man nu kunde hoppas trygghet mot förstöraren.

Mitt ibland folkträngseln och förstörelsen såg man en äldre fru, kring vilken en mängd brokiga klädesplagg fladdrade såsom fjädrar i vinden, irra sökande, frågande häftigt till höger och vänster:

"Har ni sett min fröken? Kan ingen säga mig, vart min hushållsfröken, fröken Krusbjörn, tagit vägen?"

"Åh, hon har tagit raka vägen åt helvete!" sade en arbetskarl, som ville göra sig kvick.

"Nej", sade en annan, "jag såg henne fara till himla, mitt ur elden, med uppräckta armar och flygande hår, och hon skrek: 'Min fru, min fru!' så det var ömkligt."

"Och jag", sade en tredje, "jag såg henne springa ur staden med en smörbytta under ena armen och en stor ost under den andra. Hon sprang visst till Stockholm, så sprang hon!"

"Det måtte då ha varit innan hon for till himla", återtog den förre; "ty jag kan svära på, att jag såg en fröken, som såg ackerat ut som en krusig björn, som..."

"Ack! Ni äro ena gemena karlar, och ni ljuga allihop!" utropade fru Tupplander, ty det var hon; "ack min olyckliga fröken! Var är hon? Var är hon? Kan ingen säga mig vart fröken Krusbjörn tagit vägen."

På den lilla bron över Klarån stodo nu tvenne fruntimmer betraktande branden. Det var pastorskan Dahl och Mimmi Svanberg.

"Ack! min aning!" sade den förre. "I går afton kände jag tydligt, att en olycka förestod oss här i staden. Det arma, arma folket!..."

En hand rörde lätt vid pastorskans axel, och en mild röst sade: "Detta är en förfärlig syn, kära fru Dahl. Vad är att göra? Kunna vi ej på något vis hjälpa de stackars människorna?"

Pastorskan vände sig om och kände igen den unga, vackra grevinnan B., som klädd i stubb och sidenskor och med en schal över huvudet hade skyndat ur huset, vilket hon som resande bebodde, och hastat till branden.

"Det kunna vi visst!" sade den alltid rådiga Mimmi Svanberg, "åtminstone jag, som är stark. Grevinnan och pastorskan göra, tror jag, bäst i att icke stå här och äventyra att förkyla sig, utan gå hem och låta koka kaffe och soppa åt de brandskadade, ty jag spår att det blir stort behov därav. Jag har låtit min Lovisa sätta på stora kaffekitteln, och pappa sitter själv och maler."

"Ack, min Gud, ha ni ej sett min fröken!" utropade en gäll och förtvivlad röst, och de tre fruntimren fingo se fru Tupplander i en kostym, nästan lika utomordentlig, som hennes blick var förvirrad, komma såsom på flygande fjädrar emot dem: "Var, var kan hon vara?"

"Var var hon, då tant såg henne sist?" frågade Mimmi Svanberg.

"Ack! hon var mitt ibland mina syltburkar", svarade fru Tupplander, "ty fast elden inte ännu kommit till mitt hus, så kan den komma, innan man vet ordet av; och jag måste sätta mina saker i säkerhet; och jag och allt mitt folk vi buro allt vad vi kunde. Men just som jag tänkte, att vi fått det mesta i säkerhet, och att fröken Krusbjörn skulle vaka över det, si -- så är hon borta, och ingen vet, och ingen kan säga mig, vart hon tagit vägen! Men när jag såg henne sist, då var hon mitt upp uti syltburkarne! ... "

"Då kommer hon nog dit igen", tröstade Mimmi Svanberg, "ty har hon en gång varit väl ifrån elden, så har hon säkert icke sprungit in i den åter."

"Ja vem kan veta det?" sade den tröstlösa fru Tupplander. "Elden gör människorna yra i huvudet. Ack, min stackars Krusbjörn! Min stackars fröken!"

"Jag går att låta sätta på soppa; det var ett gott råd", sade pastorskan. "Lyckligtvis ha vi nyss slaktat en oxe."

"Och jag skall låta koka både soppa och kaffe", sade den unga grevinnan, "men nu vill jag hjälpa det fattiga folket bärga deras saker. Se där, två helt unga flickor, som bära en säng och som nästan digna under bördan; Det är visst en sjuk i sängen. Låt oss hJälpa dem!"

I sängen låg ett gammalt fattighjon ifrån Stora sopfjärdingen. Hon låg förlamad av gikt och hörde brandens larm och såg lågorna tränga inom knutarna av sin kammare, och hon tänkte: "Jag måste väl brinna upp, ty ingen skall tänka pa mig, arma usling!" Men två helt unga flickor, -- "slinkflickor" kallades de i kvarteret, ty de gingo i slarviga kläder och hade icke fått tjänst, emedan de icke hade några kläder, -- de tänkte på den gamla och sade till varandra: "Vi ska' la ändå rädda själa!" Och därmed stötte de raskt upp dörren, togo sängen med den gamla uti och buro den genom de brinnande gatorna ut åt Kungsfältet, men hade nära nog dignat under bördan, då tvenne fruntimmer skyndade dem till hjälp. Det var Mimmi Svanberg och den unga grevinnan. Tillsammans buro de den gamla ut på fältet, i säkerhet för lågorna, och grevinnan tog av sig sin schal för att skydda henne mot kölden, varför åter hon, oaktat all protest, insveptes i koftan, som Mimmi Svanberg bar under sin kappa. Sedan skyndade båda att hjälpa andra lastdragare. Med vart ögonblick ökades antalet husvilla på Kungsfältet.

Med vart ögonblick ökade sig även branden i den allt häftigare vinden. Det var en förskräcklig och sorglig syn. Omöjligt likväl för Mimmi Svanberg att icke draga på munnen, då hon såg fru Tupplander flaxa omkring i sin underliga kostym, sökande bland de flyende hoparna, ropande: "Min fröken! Har ingen sett min fröken?" Stundom ropade hon högt och gällt: "Fröken Krusbjörn!" Men ingen röst svarade.

Grevinnan B. och Mimmi Svanberg hade nu fått en verksam medhjälparinna vid deras bärgningsarbete. Det var Hertha, som, sedan hon satt de sina i säkerhet vid foten av en stor ek, skyndade att hjälpa det husvilla folket i vad hon det kunde.

Det var middag och ingen gräns syntes ännu för förstörelsen, som tycktes vilja sträcka sig över hela staden. Mängden och myndigheterna i staden voro nu lika modlösa och rådlösa, och man gjorde knappt några försök mer att stävja härjaren.

En mil utom staden arbetade denna förmiddag på den nya järnvägen femtio man under löjtnant Nordins befäl.

"Det brinner i Kungsköping!" sade denne till sitt manskap, "och det ser ut, som om där skulle behövas mycken hjälp. Allt se'n morgonen har jag sett röken därifrån, och den tyckes snarare taga till än minskas. Jag går dit, och de av er, gossar, som vilja följa mig, äro välkomna. Jag skulle gärna vilja säga till dessa, att de likafullt skola få sin dagspenning. Men jag kan det ej; ty det är tämligen säkert, att de få ingenting för besväret."

Alla de femtio följde genast och utan tvekan sin unga, älskade anförare.

Om ett par timmar voro de på stället. Yngve Nordin med ett par av sina kamrater uppgjorde i hast en plan för eldens motande, och då de friska femtio paren armar, som Yngve medfört, enigt och raskt åtlydde deras befälhavare, begynte snart eldsläckningsarbetet att få en ny vändning. Det begynte verkligen släcka elden och hindra dess vidare framfart. Dock mötte dem oförutsedda svårigheter, dels genom bristande vattentillgång, dels genom bristande harmoni med myndigheterna i staden.

Så hade några unga järnvägsherrar lyckats få upp ett brandsegel på taket av ett hus i hörnet av en tvärgata och mitt emot ett hus, som stod i full brand. De ansågo sig fullkomligt säkra om husets och hela husradens räddning, där de sutto i eldregnet på taket, gjutande strömmar av vatten på sitt segel, då order kom från stadsmyndigheten, att seglet skulle nedtagas, för att sättas på ett redan antänt hus. Den unga järnvägen vågade träda i opposition med myndigheten på torget. Överhetens sändebud drogo i duken nedifrån, järnvägsherrarna höllo mot där uppe. Men naturligtvis kunde man få en stark majoritet nere på gatan; järnvägen måste släppa sitt tag och sitt hopp. Seglet bars bort i triumf, men med den påföljd, att båda husen, flere närgränsande och själva seglet brunno upp.

"Vi måste riva ned detta hus!" sade en stund senare Nordin beslutsamt till stadens överhet om ett hus ännu icke antänt, men vars läge gjorde detta försiktighetsmått nödvändigt.

"Riva ned?" utropade denne, nästan gråtande. "Det är då icke nog, att husen brinna ned, nu vill ni även riva ned dem. Nej, det sker då icke, så länge jag lever!"

Yngve måste inskränka sitt arbete förnämligast till ett välberäknat användande av sprutorna. Han ledde arbetet och förde själv en sprutslang. Men nu felades vatten.

"Var god skaffa hit vatten!" sade han till en herre, som stod helt lugn i hans närhet, åskådande branden, med båda händerna i sina fickor. "Vi måste fort ha mera vatten hit, eljest kunna vi ej rädda dessa husen."

"Det bryr jag mig inte om!" svarade herr v. Tackjern. "Jag bryr mig endast om det hus, som jag bor uti och som ligger där nedanom. Det är det huset som jag vakar över."

"Ert hus är ju ännu icke i fara och skall, med Guds hjälp, icke komma i fara", sade Yngve. "Ni kan med all trygghet gå efter vatten."

"Gå själv för fan i våld!" svarade grovt den själviske husägaren.

Yngve Nordin gav honom, som hastigast, en örfil och ämnade själv springa efter vatten, då en röst ur hopen höjde sig sägande:

"Vänta! På ögonblicket skall vatten vara här."

Rösten var en kvinnlig: den var Herthas. Hon jämte Mimmi Svanberg hade, under deras bärgningsarbete, kommit nära detta ställe och hört ordväxlingen emellan de båda herrarna.

Många minuter voro icke förflutna, innan Hertha återkom med en vattentunna, den hon själv körde.

Emellertid hade Mimmi Svanberg sett herr v. Tackjern tala sakta vid en grovlemmad arbetskarl och ge honom penningar. Denne nickade samtyckande; och då Yngve, som fortfor att föra sprutslangen, vände sig om för att emottaga det ankommande vattnet, gick den lejda karlen emot honom och tilldelade honom med knytnäven ett hugg mitt över ögonen, så våldsamt, att glasögonen sprungo i stycken; men själv fick denne i detsamma ett slag på örat så kraftigt, att han turmlade omkull och lunkade sedan av under en mängd svordomar. Den närsynte Nordin tycktes emellertid redlös, ehuru lyckligtvis hans ögon icke blivit skadade av hugget. Men händelsen fann honom icke oförberedd. Med största lugn, och som om ingenting störande förefallit, tog han upp ur fickan ett par andra glasögon och vände sig åter till arbetet. Men då han ville återtaga sprutslangen, såg han den, till sin förvåning, i en ung kvinnas hand, som för ögonblicket icke riktade den på elden, utan på den karl, som givit det lömska hugget och på den person, som lejt honom. Båda sprungo undan för den oväntade duschen. Hertha log och vände slangmynningen mot elden. Men den retade arbetskarlen vände sig om och kom springande emot henne med munnen full av grova skymford. Hastigt vände hon åter slangen emot hans mun, och vattenstrålen kväste med hast dess utgjutelser, varefter den åter riktades mot elden.

Yngve hade snart igenkänt Hertha och stod ett par minuter tyst åskådare av hennes bedrifter, i det han tycktes njuta av att betrakta henne. Men då han såg eldflingorna falla på hennes vackra hårflätor (halsduken, som täckte dem, hade fallit tillbaka kring halsen), tog han av sig sin officersmössa och satte den på hennes huvud. "Ni arbetar bra, kamrat", sade han leende, och med en röst som uttryckte innerlig aktning, i det han tog slangen ur hennes hand, "men er hand är icke stark nog att länge föra det där instrumentet. Därtill passar min bättre. Tack för hjälpen!"

"Kan jag här vara till någon nytta, så säg det", sade Hertha, i det hon åter satte mössan på hans huvud och drog upp halsduken över sitt.

"Sörj, om möjligt, för att det icke felas oss vatten här!" sade Yngve, "och, på Guds makt skola vi snart få makt med elden!"

"Gott! Vatten skall ej felas!" sade Hertha, i det hon avlägsnade sig. Hon talade till åtskilliga av de sysslolösa bland folket, förmådde dem genom sina allvarliga ord och sitt livfulla, bestämda väsen att biträda henne, och snart hade hon organiserat en ordnad och jämn vattentillförsel ifrån Klarån och till det ställe av branden, där Nordin och hans män arbetade. Redan saktade sig elden. Det syntes klart för dem, som voro där nära, att denna punkt var den viktiga och att, om elden kunde här stäckas så var vidare fara överstånden.

"Nu, gossar, gäller det", sade Yngve, "några av er måste upp på den där muren, för att därifrån rikta sprutorna på huset mitt emot. Släcka ni elden där, så är allt gott."

Raskare, oförvägnare folk i farans stund än det svenska arbetsfolket finnes ej. I ögonblicket voro tio män på färd att klättra uppför den ännu rykande ruinen. När de kornmo upp på den, hurrade de. Sprutornas välde härifran var stort. Om en halvtimme var elden hämmad och faran för dess vidare spridande förbi. Åter hurrade männen på muren; men i samma stund instörtade denna med de raska arbetarna. En timme senare bars Yngve Nordin av sina unga kamrater ur de rykande ruinerna med ena knäet samt vänstra armen illa skadade av den nedstörtade muren, eldsvådans sista bedrift. Han samtyckte dock ej att låta föra sig från stället, förrän han sett alla sina arbetare omkring sig och övertygat sig att ingen av männen på muren blivit dödligt skadad. Han ordnade till det bästa för deras vård i samråd med stadens läkare och lät först därefter bära sig till prästgården utanför staden, där han under sin arbetstid vid jämvägen hade sitt hem.

Natten bröt in, eldsvådan var släckt, glädjetrumman gick; men över tvåtusen brandskadade irrade husvilla omkring i staden eller på fälten därutanför.

Natten på Kungsfältet

Det var på Kungsfältet, som större delen av flyktingarna hade församlat sig, emedan detta fält var närmast den nedbrunna delen av staden och emedan dess stora, ehuru avlövade träd dock tillbjödo något skydd. Blytung och mörk utbredde sig marsnattens himmel över stadens glödande ruiner. Ur de nedbrunna gårdarna uppflammade ännu lågor, som kastade dystra dagrar över förödelsen där inom och över det sorgliga skådespelet på fältet därutanför. Där sågos de brandskadade flyktingarna irra rådlösa eller sitta i grupper vaktande sitt räddade gods, många med förbundna huvuden, ögon, armar, o.s.v., vittnande om en alltför nära beröring med elden, alla bleka, sorgsna, utmattade, de flesta rådlösa och klagande. Nattens dysterhet kom att öka eländet. Man frös, barnen gräto, och mången moder hade för att värma sina små endast sin famn. Många människor syntes liksom stelna i en mörk och dyster modlöshet. Förgäves gingo Mimmi Svanberg och den unga grevinnan omkring, bj udande på varmt kaffe med bröd och en värmade brasa i deras hem; ingen var törstig eller hungrig; ingen ville eller vågade avlägsna sig frin sina räddade bohagsting. Man tackade de vänliga fruntimmerna nästan med liknöjdhet och fortfor att stirra på jorden eller på de rykande ruinerna, eller ut i det mörka fjärran. Barnens jämmer, då och då ett ångestrop, och tunga tröstlösa suckar avbröto allena den hemska tystnaden. Här och där ordades om eldsvådans uppkomst och orsak, mörka misstankar yttrades och ordet "mordbrand" viskades från man till man. Här och där rådslogo också personer, viskande, huru de skulle bäst draga nytta av mörkret och förvirringen och Mimmi Svanberg hörde en mor bannande säga till sin tioåriga son:

"Om du ändå vore som räven och drog hem det du kom över, så vore det något värt med dig!"

Den uslaste delen av stadens befolkning, sedan längre tid överlämnad i ro åt sin uselhet, hade blivit farlig, och de bättre av både fattiga och förmögna voro med skäl rädda för den.

Hertha hade lyckats att för de sina bereda en viss grad av bekvämlighet. Fadern och den sjuka systern voro bäddade på madrasser, vilande mot foten av en gammal ek. Även de unga systrarna voro väl betäckta, och lilla moster Nella satt, icke olik ett stort lappbylte, nystande med fingrarna omkring den dyrbara portföljen med den stora rättegången uti, och smått funderande på, om icke eldsvådan kunde härröra sig från någon av dess invecklade intriger. Rudolf hade varit Hertha outtröttligt behjälplig att ordna och ställa på det bästa för alla familjens medlemmar, och ändå ville icke Hertha giva honom ett vänligt ord, icke ens en blick. Hon talade ömt till småsystrarna, hon svepte schalar kring faderns fötter, hon värmde Almas händer mot sitt bröst och mot sina kinder, även moster Nella och gamla Anna vårdade hon sig vänligt om; för alla hade hon ord av ömhet och uppmuntran, endast icke för Rudolf, ehuru han tycktes söka hennes blick såsom den felande och straffade hunden husbondens förlåtande öga.

Direktören satt tyst, stirrande nästan oavvänt åt sidan, där den nedbrunna gården låg, och hans bleka läppar uttalade emellanåt liksom medvetslöst den tanke, som mest plågade hans själ, i orden: "icke brandförsäkrad!" Han fortfor att skälva såsom skakad av frossa. Emellanåt omslöt han krampaktigt det räddade skrinet.

Mörkret betäckte allt mer den hemska tavlan; men ingen sömn kom i de olyckliga brandskadades ögon. Snöflockar föllo och blandade sig i askan, som nattvinden strödde över deras huvuden; dova jämmerrop och klagande suckar gingo med den över fältet.

På en gång höjde sig en stark stämma, som ropade:

"Kommen till mig I alle, som arbeten och ären betungade, jag skall vederkvicka eder! ropar förbarmaren i går och i dag till er, betryckta vänner. Hören hans bud!"

Vid det oväntade budskapet lyftades allas huvuden. Men mörkret var i denna stund så djupt, att inga gestalter redigt syntes och ingen kunde skönja budbäraren. Desto starkare intryck gjorde de ord som ljödo över fältet genom den olycksdigra mörka natten från den osynliges läppar, i det han med en röst och kraft fulla av ingivelse frambar evangelii tröst och ljus till det förkrossade, i mörkret sittande folket, visande dem det allseende fadersögat vakande i den mörka natten, det älskande fadershjärtat färdigt att hugsvala alla, att hjälpa alla. Aldrig har någon för stunden improviserad predikan djupare verkat på dess åhörare. Stelheten, den stumma förtvivlan och dysterheten löste sig; man ropade, man grät, man snyftade högt, men det var icke mer av tröstlöshet, man var djupt gripen och rörd vid tanken på honom, som burit med oss törnekronan och korset och för oss burit dem till förklaring. Aldrig ännu hade hans bild stått så klar och ljus för det lyssnande folket. Såsom vågor i en svallande sjö utgöt sig dess känslor i suckar och tårar under predikarens mäktiga och trofasta tilltal. Men plötsligt avbröts detta av ett vilt anklagelsens skri:

"Det är jag, det är jag, som vållat allt detta elände, jag ..." här förstummades rösten, liksom kvävd av yttre våld. Mörkret hindrade att se den, från vilken ropet kom; men några personer i närheten tyckte sig ha sett en gestalt, lik den av en ynglings, hastigt resa sig från marken, men nästan lika hastigt ryckas ned av en annan person.

Mörker och tystnad betäckte åter scenen. Det blev ett ögonblicks djup, andlös tystnad. Alla tycktes vänta, att ett mörkt mysterium nu skulle yppa sig, att brandens upphovsman skulle giva sig tillkänna och många händer rörde sig ovillkorligt för att gripa den brottslige. Man väntade en, två, tre, fyra, fem minuter, men allt förblev tyst. Då började ett dovt, hotande mummel, likt det av en annalkande åska, höja sig över fältet ur tusen bröst och munnar; men över detta reste sig stark och mäktig den första talarens milda och manliga stämma ropande:

"Skulle något skuldbelastat hjärta här vilja anklaga sig att av våda eller vilja ha vållat olyckan, under vilken så många lida, så -- Gud förbarme sig över honom! Vi fordra icke hans bekännelse. Den kunde ej hjälpa oss. Den kunde göra ännu olyckligare. Må han tiga, Gud skall tala som domare i hans hjärtas djup. och skulle den stämman bli honom allt för förskräcklig, så må den olycklige ihågkomma, att 'när Herren vår Gud är mycken förlåtelse; att om vårt hjärta anklagar oss, så är Gud större än vårt hjärta och vet allting'. Låt oss ej döma varandra!"

I denna stund tändes morgonrodnaden vid den östra horisonten på andra sidan om den förbrända staden, och dess röda lågor glänste skönt emot de mörka molnen. Predikanten tog stunden i akt för att leda sinnena ifrån tanken på mordbrännaren och till den på Försonaren.

"Se!" utropade han, "se försonarens tecken i skyn, solen, ljuset, som åter uppgår efter den mörka natten. Läsen eldskriften på himmelen: ingen natt utan morgon, ingen sorg utan Guds nåd över den! Som ljuset kommer till jorden, så kommer förlossaren, tröstaren till oss. Sen hans ljus, hören hans ord och löfte. Vänner, låtom oss stå upp och hälsa honom med vår sång: Välsignad vare han, som kommer i Herrans namn!"

Det var en djupt gripande syn den, då den stora mängden av de brandskadade, hundratals män och kvinnor, gamla och barn, ännu bleka och bärande spåren av olyckan, som drabbat dem, på en gång fattade av en mäktig hänförelse, uppsteg som en man och under ledningen av deras själaherde uppstämde den härliga sången:

"Hosianna, Davids son etc."

Allt högre och högre stego morgonrodnadens flammor, spridande lius över nejden; allt starkare och mäktigare blev sången, och alla de ansikten, som nyss synts så bleka och dystra, tycktes nu, vända mot det uppgående ljuset och förklarade av dess sken, lika en kör av förlossade och lovsjungande andar. Tårar runno ymnigt, men icke mer av någon förtvivlans smärta. Många år därefter vittnade mer än en av de närvarande: "För allt det, som elden frånrövat mig, ville jag icke ha varit berövad denna stund."

Bland dem som icke deltogo i den allmänna hänryckningen var Rudolf. Herthas synbara avsky för honom och åsynen av all den nöd och olycka, som branden vållat, hade kastat en förfärlig dager in i den olyckliga ynglingens dunkla medvetande. I eld och brännande lågor uppgick för honom aningen om brottsligheten av en handling, som i hans oklara begrepp blott var ämnad till den älskades och hans egen befrielse samt tyrannens straff. Orden om det allseende fadersögat, som ljödo genom den mörka, av suckar och klagan uppfyllda natten, väckte hos honom en förtvivlad vilja att bekänna sitt brott och att -- dö. Hertha skulle gråta över honom, Gud skulle förlåta -- dessa tankar öppnade för honom en räddningens port ur den avgrund, som hotade uppsvälja honom, och hans uppskakade känslor gjorde sig luft i ett självanklagelsens skri, som dock ej hann utsäga den mörka hemligheten, ty det hejdades av Herthas hand, som hastigt tillslöt hans läppar.

"Tyst! Vill du döda mig? Tyst, eller jag förlåter dig aldrig! ..." Med dessa ord drog hon honom ner till sig på marken och talade sakta och ivrigt till honom, under det att himlen färgade sig med röda lågor och Hosianna-sången tonade över deras huvuden. Hon tryckte i hans hand det lilla av penningar, som hon ägde, och som hon med sitt arbete förtjänat, samt den enda dyrbarhet -- ett litet guldkors -- som hon ägde efter sin moder, och ännu innan sången upphört och solen uppgått, var Rudolf icke längre att se på Kungsfältet.

Sången hade tystnat, och den av stundens ingivelse uppresta mängden började snart åter nedsjunka till jorden och till dagens nöd och bekymmer. Men då infunne sig på Kungsfältet de tre fruntimmerna, som aftonen förut förgäves bjudit på förfriskningar, var och en nu åtföljd av tvenne pigor, som med ok buro på sina axlar stora korgar med kaffe och bröd. "Slinkflickorna" hade i hast blivit uppklädda och liknade nu helt skickliga flickor, i det de följde med rågade brödkorgar Mimmi Svanberg, där hon gick fram med sina medhjälparinnor från grupp till grupp bland de brandskadade, utdelande den livande drycken och tröstande, uppmuntrande ord. Och sällan hade Mimmi Svanberg funnit tillfälle till en mera upplivande verksamhet för både hand och tunga.

"God morgon, kära madam! Se här, drick en kopp varmt kaffe. Det skall muntra upp. Ja, det är en stor olycka, men allt ont har ändå en övergång. Se där skorpor att doppa. Så söta små barn madam har! Det var en Guds nåd, att ingen av dem blev skadad av elden. Ja, man har alltid något att tacka för. Med sådana barn kommer alltid glädje åter. Se där, små barn, ni skola få var sin vetesemla och var sin tår kaffe. Det smakar det, skulle jag tro. Och vackert väder få vi i dag. Efter oväder låter Gud solen åter skina!"

"Kära mäster Smedson, hur står det till? Illa nog, ser jag. Men vår beskedliga doktor skall läka det där såret, och sedan -- en så bra och duktig karl som ni, får snart smedja och pust igen; och ni kommer att få mycket arbete härefter, när staden skall byggas opp. Ni skall komma er opp på det, mäster Smedson, med hela ert hushåll, tre resor bättre än förr. Drick en kopp kaffe på det och doppa till. Var och en är sin lyckas smed, mäster Smedson. Och det skall ni ännu besanna."

"Stackars mor Greta med de många små! Se där traktering för er och för dem. Vi skola härefter få ett större rum för småbarnsskolan, och då måste mor Greta lova mig att låta barnen flitigt gå i den. Det duger icke att låta ungarna springa kring gatorna som hittills. Se där bröd och varmt kaffe, små barn. Nu ska ni bli snälla härefter och gå ordentligt i skolan, allt skall bli bättre, sedan ni kommit ur den där stora fjärdingen. Ingen olycka som inte något gott kan komma av. och vi ska alla hjälpas åt att vända olyckan till det bästa."

"God morgon, gamla mor i sängen! Ni säger icke nej till en kaffetår! Hur gammal är ni? Åttio år! Det var en vacker ålder det. Den kan tåla två koppar kaffe. Drick mor lilla och var vid gott mod. Det skall kanske bli bättre för er härefter än hittills. Man får ändå reda på en mängd folk genom sådana här händelser. Ser ni, mor, flickorna, som buro er ur elden! -- de ha blivit uppklädda för den historien, och både de och ni kunna ännu komma på grön kvist. Vår Herre tänker på oss alla, och var och en får sin stund att se det. Till middagen skall jag komma till er med varm soppa! ..."

"Lilla Hilda! Gud signe dig barn, där du sitter på dina stackars små ben! Huru kom du hit?..."

"Mor tog mig på rygg och bar mig!" svarade barnet.

"Det var duktigt av mor det, men det får hon glädje av en dag! Se här frukost för dig och mor och lilla bror! Men trösta mig barn, så glad du ser ut och så ögonen lysa på dig. Tycker du inte, att det är svårt att sitta så där på öppna fältet och frysa, utan hus och hem?"

"Åh ja.. nog vore det varmare i kammaren -- men solen skiner nu så klart, och så ha vi fått sjunga så vackert! ..."

"Du är ett gott barn, se där har du en kringla till! När vi få småbarnsskolan i gång igen, så skall du få sjunga med barnen där! ... Var ni ej ängslig för Hilda, mor, hon kan ännu bli sånglärarinna i skolan. Ett barn med ett sådant sinnelag är en Guds välsignelse."

Så fortgick utdelning av traktering och tröst bland de fattigaste av den husvilla mängden på Kungsfältet av de tre vänliga fruntimmerna, som under förmiddagen fingo flera medhjälparinnor och även hjälpare i deras värv.

En annan grupp av tre personer gick även allt ifrån solens uppgång fram över Kungsfältet med hjälp och hugsvalelse. Det var stadsläkaren, doktor Hederman, åtföljd av Hertha Falk och Ingeborg Uggla. Han undersökte de brandskadades brännsår och stötar, som sköttes med helande salvor och förbundos efter hans anvisning av de båda unga fruntimren. Dessa tre gingo fram allvarliga och fåordiga, men uttrycket av manligt allvar och medlidande hos den ädle läkaren och det av den varmaste, vårdande vilja hos de båda läkarinnorna, deras stilla, omhuldande rörelser gjorde dem vackra att åse. De ansikten, som synts osköna eller åldriga i balrummet, syntes här, i morgonluften, unga och vackra, såsom av en ny ungdom. Mer än en anmärkte detta, och Mimmi Svanberg gladde sig tyst däröver, ty det var hon som tillsänt sin vän, den gode doktorn, de båda hjälparinnorna, vilkas förmåga och hjärtelag hon kände.

Dessa grupper utgjorde en välgörande kontrast med den scen, som Kungsfältet framvisade vid dagens ljus. Det var den av ett läger, som påmints om krigets skräck och förödelser.

Under dagen såg man bland stadens rykande ruiner och kring de nedbrända tomterna irra bleka gestalter, med bekymret i sina drag, sökande vad som varit eller om något stod kvar av deras förra hem.

Vid den brända tomten av sitt forna välordnade hem stod fru Christina Duva med sin man, sina gamla föräldrar och sina barn och sade:

"Vi ha haft lycka och medgång i så många, många år, skulle icke även vi behöva prövas av någon motgång? Vi ha ju dock alla fått behålla varandra. Vi äro friska, vi kunna arbeta. Låt oss inte klaga, utan tacka Gud!"

"Mina flickor, mina Duvor!" sade fadern, "Gud ske lov, att jag har er alla!"

Som en flock duvor smögo sig de sju flickorna kring föräldrarna smekande. De skulle "hjälpa dem, de skulle arbeta för dem och varandra!"

Fru Tupplander smög sig även i morgonväkten åter till sitt hus, som hon fann orört av lågorna. Den första syn, som där slog henne med forvåning och i första ögonblicket med förskräckelse, var hennes -- fröken, fröken Krusbjörn, som stod livslevande i köket, sysselsatt med att -- äta en stor smörgås. Över återseendets effekter och förklaringar kasta vi ett förhänge.

Fram på dagen gick fru Uggla omkring, gruvande sig över allt, som skett, och över allt, som skulle ske, födande sin mörka fantasi med de dystraste framtidstavlor, med ohjälpligheten av allt eländet, och -- "de sju mamsellerna Duva! för dem fanns då intet hopp mer!"

Större delen av de förmögnare av den husvilla mängden kom under förmiddagen in i hem, som öppnades för dem av vänner och bekanta, eller ock för penningar. Större delen av de fattigare fingo vänta ute på fältet mer än ett dygn, och den gamla åttioåriga gumman fick ligga under bar himmel i tre dygn. Fåfängt öppnade prästgården, Mimmi Svanberg och ännu några fler sina gästfria boningar. Mängden av behövande var alltför stor, och många dessutom av stadens invånare, som varit så lyckliga att få behålla sina goda och rymliga hem, tänkte, som den själviske husägaren vid maningen om hjälp: "Det angår mig icke!" Och de förblevo lugna åskådare av brödernas nöd och arbete.

Direktör Falk och hans familj fingo hyra en liten malmgård nära staden; och Herthas tid och omtanke upptogos för det första helt och hållet av att här ordna för de sina och bereda dem all trevnad, som kunde åstadkommas. För första gången togos hennes själs- och kroppskrafter starkt i anspråk, och detta var för henne välgörande.

Stadens myndigheter voro ivrigt sysselsatta dels med att hjälpa de mest behövande, dels med fattagande och inspärrande av de skälmar, som begagnat eldsvådan för att roffa och stjäla, och landshövdingen svor en dyr ed, att den, som "tillställt detta spektakel", skulle icke undkomma hans och rättvisans hämnande arm.

Följder

Tyst! Hon vill tala, hon har något att säga, den döende unga kvinnan där på bädden. Hon synes kämpa med dödens skuggor för att ännu kasta några blickar, några ord i den värld, som hon går att lämna. De överjordiskt klara ögonen synas stundom blicka in i obekanta rymder, i det hon upprepar: "Hur underligt! Hur underligt! ..." Men ännu hålla henne skuggorna kvar.

"Ljus!... Ljus... mera ljus!... Det är ju min bröllopsdag! ... Jag skall ju vigas vid Arvid. Svep mig uti min bröllopsklänning.. Svep mig som brud ... Arvids brud ... sätt myrtenkronan på mitt huvud ... nej... nej i min hand. Arvid är ju borta, och jag är dödens brud. Min far har velat så. Han bannlyste Arvid... han var mycket hård... och därför ligger jag här... Jag hade kunnat leva som en lycklig maka. Arvid älskade mig så mycket och jag honom; vi kunde arbeta, vi hade haft nog med mitt mödernearv. Men min far... men sägen det ej åt honom... det skulle göra honom ont. Jag vill ej göra någon ont. Tyst, tyst med det förflutna! ... Vad har jag sagt? Ack! jag är så självisk... jag får icke glömma!... Stunden är ju kommen, då jag kan tala, ty jag skall ju dö!... Fader! fader!" Och med en våldsam ansträngning reste den döende upp sitt huvud och de överjordiskt klara ögonen stirrade sökande bland de personer, som i rummet omgåvo henne. Den, som hon ropar, nalkas -- stapplande. Ögonen förr så stränga och hårda äro nu skumma av tårar.

O, dödsängel blida! du gör den veka stark, den hårda vek. Alma tar sin faders hand och fäster på honom genomträngande blickar: "Min far!..."

"Här är jag. vad vill du mig, mitt barn?"

"Fader! Giv dina döttrar deras rätt -- ljus, frihet! Du gav dem livet; giv även det som allena ger livet värde. De skola då älska... de skola älska dig... som blott de fria kunna älska... tacka!... Jag går bort... Gud befriar mig, Hertha blir kvar!... Fader, giv henne friheten!... förstår du mig min far?! ..."

"Ja, och jag lovar göra, vad du begär!..."

"Tack!... jag kan då dö lugn. var rättvis mot Hertha, fader... hälsa Arvid; säg... ack, nej, förlåt -- jag vet ej rätt vad jag säger..."

"Försök att sova, mitt barn, kanske blir det ännu bättre med dig!..."

"Nej, nej, nu måste jag se på dem jag håller av! ..." Och Almas blick vände sig bort från fadern till systrarne, i det hon viskade: "Mina systrar! kyss mig!"

De gjorde det gråtande.

Almas blickar sökte nu Herthas, i det hon viskade: "Hertha! min älskade... min enda!..."

Hertha var där, lade sig sakta ned vid systerns sida, lindade sina armar omkring henne och tryckte sina läppar mot hennes. Så vilade de båda unga systrarna, som så länge åtföljts på den trånga, törnfulla vägen, nu innerligt slutna till varandra, såsom skulle de aldrig skiljas. Men det är för sista gången de vila så; det är för sista gången, som deras läppar här viska till varandra ord blott hörda av dem själva och av Gud.

Klockornas sång

Klockorna ringa för döda. Men aldrig ha de svenska klockornas sköna toner ljudit mera glada och livfulla. Det ljuder i denna dödsringning en hemlig fröjdesång, så lätta, så fria och jublande tona de melodiska tungorna om aftonen i den vårfriska rymden. Så tyckte mer än en, som hörde dem denna dag ringa över graven, där man nedlagt en ung kvinna, död i sina bästa år. Men vid graven stod en, som förstod deras sång bättre än de andra. Hon stod ensam om aftonen vid graven, som inneslöt det käraste hon ägde på jorden, och det var för henne som klockorna sjöngo:

"O, för den unga
tidigt bortgångna
gråt icke, sörj icke,
väl är det henne!
Från dagen den tunga,
från glädjelös framtid,
liv utan livsluft
bort hon är tagen.
Hon kan aldrig, aldrig mera fängslas.

Gamle med lien,
huldare är du
än människors hjärtan
och människors stadgar.

De gåvo träldom,
du skänkte frihet
löste den bundna
tåliga, hulda.
Hon kan ej, hon kan ej mera fängslas.

Härliga frihet,
sanning och kärlek,
eviga källor,
på vilka hon trodde
till vilka hon trådde,
I äro ju hennes! ...
Hon är fri, hon är fri med de fria!

Därför glädjens,
glädjens och sjungen
I, hennes systrar,
glädjens att livet,
som var hennes död,
byttes av döden
i frihetens liv!
Hon kan aldrig, aldrig mera fängslas!
Hon är fri, hon är fri med de fria!
Väl är det henne!..."

Så sjöngo de melodiska tungorna i den vårklara luften för ett bröst, vars osägliga kval lindrades nästan underbart av sången, under det att strida tårar föllo på den över graven nyss uppkastade mörka mullen. Högt över graven sjöngo lärkorna i det djupa blå och tycktes upprepa i än mer jublande toner:

"Hon är fri, hon är fri med de fria!"

Far och dotter
En blomma på graven

Direktör Falk satt i sitt rum på kullen (den lilla malmgård, dit familjen efter branden flyttat) och såg solen gå ner bakom trädgårdens knoppande fruktträd. Han satt även nu med ullsockor på fötterna och lidande av podager. Ansiktets uttryck var mindre strängt men nästan dystrare än tillförene. Hans huvud darrade och hans händer skälvde märkbart. På hans bleka ansikte, hans hårt sammanslutna läppar såg man, att han fattat någon bestämd föresats och ville utföra den, ehuru den kostade honom ansträngning. Han tycktes vänta på något eller någon. Han väntade sin -- dotter, Hertha, till vilken han sänt bud, att han ville tala med henne.

Tre veckor hade gått förbi sedan eldsvådans natt och en sedan Almas lik bortbars ur huset. Fasan av denna natt och den förkylning, Alma då ådrog sig, hade påskyndat sjukdomens framsteg och hastigt fullbordat dess påbegynta verk.

Huru mången gång hade icke Hertha, som väl kände första orsaken till systerns sjukdom, i sitt hjärtas bitterhet tänkt sig huru hon en dag, vid hennes dödssäng, skulle högt förebrå fadern, att han, han varit hennes bödel; tänkt sig förfärliga ord, varmed hon ville straffa den hårda, själviske mannen. Stunden kom, men hon såg fadern, böjd och bruten, stapplande närma sig offret, och hon fann inga ord mer att förebrå eller straffa. Hon hade blott tårar för båda.

Sedan denna stund hade dock far och dotter undvikit varandra. Moster Nella eller gamla Anna förde emellan dem tal och svar, då detta fordrades. Rudolfs namn nämndes ej mer av direktören, ej heller tålte han att höra det nämnas; och den olycklige ynglingen betraktades i familjen nästan som en död. Alla anade hans ogärning. Hertha mer än förr kallad att handla både för sig och andra, och mer än någonsin därför i behov av den frihet, som hade blivit lovad henne, att råda över sina gärningar och sin lagliga egendom, på en gång önskade och fruktade att tala med sin far. Så intill den afton, då ett bud kom och kallade henne in till honom.

Om en människa gjort dig mycket ont och därigenom framkallat hatets och bitterhetens dämoner i ditt hjärta -- och värre ont än detta kan man ej tillfoga en själ -- men Gud skänker dig nåden att göra den människan en stor tjänst, då uppkommer något stort i ditt medvetande, som gör, att det blir dig lättare att förlåta, även om du ej bedes därom. Du har handlat likt den högste på jorden, och:hans frid -- som all frid och all strid övergår -- betäcker med sina vingar de bittra vågorna i ditt sinne.

När Hertha kom in till sin fader, var hennes blick mindre kall, hennes hållning mindre stel än vanligt. Hon hade burit honom, som ett barn på sina armar och vid sitt bröst, genom eld och lågor. Det minnet kändes underligt mitt i hennes hjärta. Dock klappade detta hjärta nu häftigt, i det hon trädde in i faderns rum och sakta gick fram till stolen där han satt. Han såg upp på henne flyktigt, tecknade med handen på en stol nära hans, i det han sade: "Sätt dig, jag vill tala med dig!" Hertha såg att handen skälvde, och det rörde henne.

Efter en stunds tystnad begynte den gamle med en röst, som han sökte att göra fast:

"Du har gjort mig en stor tjänst, du har räddat mitt liv! ... Jag önskar att visa dig min tacksamhet. Säg mig, vad du önskar av mig?"

"Min frihet, fader", sade Hertha med mild men fast röst, "och -- arvet efter min moder. Jag är tjugusju år gammal, jag önskar att bli förklarad myndig."

"Det skall ske", svarade fadern, "när... bara jag får tid att sätta upp ansökan därom. Jag är beredd att göra dig reda för ditt mödernearv, jag har förvaltat det enligt bästa förmåga-... olyckshändelser -- rår ingen för, det... det kan du väl begripa! ..."

Hertha böjde tyst samtyckande huvudet, hennes far fortfor:

"Räntan av ditt mödernearv bör -- tillika med arvet efter din syster -- uppgå till en summa stor nog för att låta dig leva ett oberoende liv, var helst du vill det. Du har rätt därtill. Du är av de starka kvinnor, som kunna vara sina egna stöd och även stödja andra. Jag har hittills icke trott på sådana, jag har kanske haft orätt däri, emot dig åtminstone, det har jag sett vid eldsvådan och därefter. Var därför fri, min dotter, var och gör, som du behagar, och -- emellertid tag denna summa" -- och med darrande hand lade han i sin dotters en rulle med sedlar, linnehållande ett tusen riksdaler banko -- -- "den är av mina besparingar, du kan göra med den vad du vill, använd den till en resa eller vad som helst du har lust till!..."

Penningar till lön för en kärlekshandling, som frälste från en förfärlig död, och likväl tog Hertha emot dem med tacksamhet ty penningar äro medel till mycket gott och mångas glädje; dessutom förstod hon väl faderns verkligen goda vilj a. Tårar fyllde hennes ögon, i det hon tackade honom. Han återtog i strävare ton:

"Jag vet, att du inte älskar mig, och det är kanske inte allt ditt fel, ty min kärlek till dig har du icke förstått, men jag vet, att jag velat och verkat för att betrygga mina barns framtid!..." här tystnade han tvärt och stirrade mot jorden. Det var som om en blek vålnad därifrån hade viskat: "Därför ligger jag här! men jag hade kunnat leva lycklig, som maka! "

Hertha teg, den gamle torkade svetten ur pannan. Hela hans kropp skälvde. Efter en stund återtog han:

"Om jag misstagit mig, så -- är jag kanske hårt nog straffad. Emellertid vare du fri och lycklig, långt ifrån en far och ett hem, som du inte älskar. Räntan av ditt mödernearv kan du uppbära, varhelst du än är. Och jag begär ingenting mer av dig, än att du säger mig, var du vill vara!"

"Här", sade Hertha i det hon steg upp och lade sin hand på karmen av faderns länstol, "här, hos dig, min far, om du tillåter det. O! du har litet förstått mig och den frihet, som jag åtrår. Men du skall förstå mig bättre, om du vill lova mig, vad jag nu begär av dig, och som jag vet, att jag förtjänar."

"Och vad är det?" frågade direktören, i det han såg upp på sin dotter med spända blickar.

"Ditt förtroende, fader!" sade Hertha milt och allvarligt. "Tro att jag vill det rätta och goda, och låt mig bliva hos dig att bevisa dig det. Hav förtroende till mig och -- var mild emot mig och mina systrar, så att vi kunna älska dig och söka att göra dig lycklig. Jag är icke barn mera, min far; jag vill vara en mor för mina unga systrar och efter bästa förmåga förestå ditt hus. Jag känner att detta är min plikt, det skall också bli min glädje, blott fader, att du skänker mig frihet och förtroende och... att du vill vara mig huld, för -- Almas skull!"

Nu var det uttalat, det förebrående, bittra ordet, som länge grott i Herthas bröst, men en kärleksfull ängel hade bestrukit pilens udd med en helande balsam. Den trängde djupt i hjärtat, genomträngande, men tillika uppmjukande som en bestraffande kärleksblick.

Den gamle sade intet; han böjde ned huvudet, och stora, tunga tårar rullade ned för de djupt fårade kinderna.

Då lutade sig ett annat huvud sakta intill hans, en ungdomsfrisk kind, våt av tårar, slöt sig intill hans kind; ett skönt och sorligt minne förenade far och dotter i en gemensam bitter smärta. Dock -- sälla de, som så kunna gråta tillsammans!

För hårda sinnen verka veka känslor djupt välgörande. Det är vårregnet som smälter isskorpan från jorden och gör den öppen för himlens strålar.

Den gamle Falk kände det så, och han uppreste huvudet, i det han sade med den mildaste röst, som dottern ännu hört av sin fader:

"Det må bli så som du sagt det. Vi vilja försöka på nytt med varandra. Jag fruktar blott att -- jag torde bli dig en allt för tung börda, ty jag känner, att någon stor förändring kommer att föregå i mitt hälsotillstånd!..."

Han förstod icke att det var just aningen om denna förändring, åsynen av den skälvande handen, det vacklande huvudet, som rörde dotterns själ till föresatsen att ägna honom stödet av sin ungdomliga kraft och hälsa.

Skymningens son

Det var sent och skumt, då Hertha lämnade sin fader och gick ned till sitt rum. Men då hon nalkades dess dörr, studsade hon ovillkorligt, ty en mörk, nästan formlös massa låg på tröskeln där, och ur denna blickade ett par förfärliga ögon upp på henne, under en lugg av tovigt, liksom förvildat svart hår. Hertha ryste ovillkorligt tillbaka i det hon nämnde: "Rudolf!"

Han fortfor att stirra på hennes ansikte, som aftonrodnadens sken upplyste och väl även ett annat sken från aftonens samtal med fadern.

"Rudolf!" upprepade hon med halvt vredgad, halvt förskräckt röst, "Rudolf, är det du?"

"Ja", svarade han, "och du? är du domens ängel?!"

"Jag är Hertha, din kusin. Stig upp; ligg icke så. Stig upp; var en man! Jag har väntat länge att få höra något ifrån dig!"

"Tala bara inte hårt vid mig. Det hjälper inte. Jag är för van därvid. Och nu bryr jag mig inte om hela världen. Trampa på mig, om du vill. Här vill jag dö."

"Stig upp, Rudolf, och kom in med mig, i mitt rum; där vill jag tala med dig."

Den lugna bestämdheten i Herthas röst och orden: "I mitt rum vill jag tala med dig", verkade på den olycklige. Han steg upp. Hon öppnade dörren till rummet och han följde henne in. Hon betraktade honom uppmärksamt, och i det hon varseblev hans fullkomligt likasom skeppsbrutna utseende sade hon med innerligt medlidande:

"Stackars Rudolf! Var har du varit?"

"Jag vet icke så noga. I stora skogen häromkring."

"Du behöver äta och dricka. Vänta ett ögonblick!"

Hertha gick ut och återkom snart med bröd, något kall mat och en skål mjölk.

"Elden är släckt i köket", sade hon, "och jag kan nu ej få något varmt åt dig. Men tag detta, ät och drick!..."

"O Hertha! Du bryr dig då ännu om mig!..."

"Ja, ja; jag blir alltid din vän, Rudolf. Men nu, ät och drick. Sedan skola vi talas vid."

Rudolf åt och drack såsom någon, vilken icke ätit och druckit på flere dagar. Sedan sade han: "Tack, jag har fått nog!"

"Låt oss nu talas vid, Rudolf", sade Hertha med lugn bestämdhet. "Säg mig, vad du tänkt, vad du tänker för din framtid. Vad önskar, vad vill du helst?"

"Se dig!"

"Och sedan?"

"Dö. -- För vad skulle jag leva?"

"Du får icke dö nu, Rudolf", sade Hertha högtidligt. "Du måste leva för att försona, för att upprätta, för att bli en bättre människa."

"Hur skall jag leva? Vart skall jag taga vägen?"

"Världen är stor. Du måste ut i världen, i främmande land långt bort härifrån. Redan anar man här din gärning. Man frågar efter dig. Får man dig fatt, så skall du dö eller inspärras som en missdödare. O, Rudolf, du har gjort nog mycket ont allaredan; gör oss icke ändå olyckligare!..."

"Säg mig, säg mig då, vad jag skall göra?" sade Rudolf förvirrad och rådlös. "Dig ... dig vill jag lyda. O Hertha, du har en förunderlig makt över mig. Men -- när jag tänker på den där förfärliga natten, lågorna, de husvilla, och du ser på mig som en straffets och domens ängel..."

"Jag skall ej se på dig så härefter, Rudolf, jag är din vän, din syster. Hör mig nu, Rudolf. Du måste genast bort härifrån. Här är penningar, 300 riksdaler; de äro mina, och de äro nu dina. Jag vet, att du förstår dig bra på penningar. För dessa skall du genast resa till Köpenhamn. Där skall du uppsöka vår släkting, bankiren Falk. Jag har skrivit till honom, och här har du åter ett brev till honom. Han skall taga emot dig, det är jag viss om, och taga vård om dig tills vidare. Så fort du kommer till Köpenhamn, så skriv till mig och säg mig allt, som rör dig. och jag skall då skriva till dig åter och skicka dig mera penningar, om du behöver det."

"Jag skall inte behöva det!" sade Rudolf, "ty jag är stor, och jag kan räkna och skriva för dagslön. Jag vill göra allt vad du säger, Hertha, om du blott lovar att tänka på mig och skriva till mig ofta. Jag vet, att jag gjort mycket illa, den där natten; -- då gick ett underligt ljus upp i mig; ... men Hertha, övergiv mig icke! ... Du ar den enda, enda i hela, vida världen, som håller av mig, den enda som frågar efter mig, som vill mig väl, den enda..."

"Nej, icke den enda, Rudolf", avbröt honom Hertha, i vars själ i denna stund uppenbarelsens frälsningskällor öppnade sina djup. "Jesus har kommit till världen för att frälsa syndare, gå till honom, Rudolf, och han skall vara med dig och vara din vän."

"Hur skall jag komma till honom? -- Du har aldrig förr talat med mig om honom; tror du på honom, Hertha?..."

"Jag har ej förstått honom, Rudolf, såsom jag gör det nu. Mina ögon ha varit förhållna. Alma kände honom bättre. Se där den lilla boken om honom, i vilken hon läste mycket, den där hon strukit under många ställen. Tag den och läs den och gör, vad frälsaren säger, och han skall föra dig till Gud. Vad du gjort ont hittills, skall Gud förläna ty du visste icke, vad du gjorde, ditt förnuft var omtöcknat, stackars Rudolf, och du hade ingen ledande vän. Men nu har du förstått att du gjort illa; och Gud öppnar dig vägen att göra det gott igen. Jag vet, att ditt hjärta icke är ont. Om du följer Jesus, skall det bliva gott och du skall aldrig göra annat än gott. Varhelst du kommer på jorden, Rudolf, så hjälp de förtryckta och plågade, vare sig människor eller djur. Men hämnas aldrig dig själv, Rudolf; lämna hämnden åt Gud, som ser allt. Gå du blott och förbarma dig över din like, såsom Jesus lärt. O Rudolf! mycket är mörkt och sorgligt och bittert på jorden, men han är ljus och han är god, och med honom till vägvisare så kommer du till ljuset och det högsta livet. Du har mycket att leva för, mycket som kan göra livet ädelt och gott och gudomligt. -- Du har hittills levat som ett stackars skymningens barn; Rudolf; nu skall du leva för att bli ett ljusets, ett Guds barn!" Herthas tårar runno under det hon så talade med en kraft och hänförelse, som hänförde henne själv. Rudolf lyssnade tyst med blickarna häftade på henne, under det han flere gånger drog andan djupt, såsom hade han känt en börda lyftas fran sitt bröst och en ny livsluft där inströmma. Då hon slutat, reste han upp huvudet och sade:

"Gud har talat till mig genom dig, och jag har riktigt fattat och förstått allt, vad du sagt mig, och jag vill göra såsom du säger. Ja, jag vill bli ett Guds barn; jag vill följa Jesus; och du följer ju honom också, Hertha, och vi gå då samma väg, och vi skola då slutligen förenas?"

"Ja Rudolf, ja i himlen, som Guds änglar, om vi bli värdiga därtill. Men nu måste du gå, kära Rudolf; ännu denna morgon måste du vara på väg till kusten. Ångbåten till Göteborg avgår i dagningen från K***. Du måste skynda dig för att hinna dit. Hela din framtid kan bero därpå; -- kom ihåg, vad vi ha talat om!..."

"Ja, ja, jag skall gå. Farväl!..." Han räckte henne sin hand; hon fattade den och gick med honom ut på gården. Det var en kall, klar natt i slutet av april månad; rimfrost betäckte marken; stjärnorna gnistrade över deras huvuden i det höga blå. När de kommit till den lilla grinden, som från gården förde ut till landsvägen, sade Rudolf:

"Hertha, giv mig en kyss till avsked!" Hon ville icke neka honom det i denna stund, hon räckte honom sina läppar, men han drog henne till sig i brinnande kärlek och smärta och betäckte hennes ansikte med glödande kyssar.

Med en ovillkorlig rörelse av fasa och avsky slet Hertha sig lös ur hans armar, i det hon utropade: "Bort! bort!"

Rudolf vände sig bort och gick, högt snyftande. Men just som han stod vid vägen, kände han en hand vidröra sin arm, och Hertha stod åter där med förbarmandets och hoppets sken över sitt ansikte, och pekande åt himlen, i det hon sade: "Där Rudolf, där bortom!" Och så skyndade hon tillbaka, tog av rimfrosten på gräsvallen och tvättade därmed sitt ansikte, som hon tyckte oskärat av Rudolfs kyssar. Så lyssnade hon till ljudet av hans steg, som alltmer avlägsnade sig på den ödsliga landsvägen i den tysta natten. När de ej hördes mer, då andades hon friare. Och som hon stod där allena under den lysande stjärnhimmeln, i den tysta natten, kom, jag vet icke vilken underlig, ljuvlig känsla av kommande morgon och vår över hennes sinne, hugsvalande med nattvinden, vilken svalkande smekte hennes panna och vidrörde hennes ögonlock såsom med en andes kyssar. De upprättande, styrkande ord, hon uttalat, den hugsvalelse hon skänkt åt andra, de kommo nu som goda änglar tillbaka till hennes eget bröst, med aningen om, att en evig kärlek styrde världen, och att hon kunde bliva dess ombud. Känslan av en levande inre gemenskap med en högre, helig, livgivande makt uppgick i hennes själ såsom en morgonvakt och öppnade den till en av dess outsägliga, nästan ordlösa, men icke därför mindre mäktiga böner, med vilka jordens stackars, av natten omhöljda barn söker tränga till ljusets och livets herre, och som kunna tolkas så:

"O du, som jag anar, du som jag ännu ej känner, som jag törstar att fatta, att älska, Gud! upplys ditt ansikte över mig, vänd ditt ansikte till mig och giv mig ditt ljus och din välsignelse!"

Tanken på Alma, längtan att erfara något om henne, något från henne, blandade sig med outsägligt vemod i den suck efter gudomligt ljus, som hon utsände i den tysta natten. Och vem har genom döden förlorat en mycket kär vän, som icke i varje stund av djupare liv och längtan med outsäglig suckan i djupet av sin själ nämnt den älskades namn, bett om ett tecken, en vink, ack! blott en inre tillsägelse, att den bortgångna är till, att den hör, att den älskar oss, att den njuter det ljus, den sällhet, som vi sakna, och manar gott för oss och de i mörkret sittande, hos den fader, vars öra den är närmare än vi!

Så Hertha, då hon räckte sina armar ut i den tomma rymden och sakta ropade: "Alma, Almal" Men intet ljud, ingen vink, intet tecken svarade henne ur den ödsliga rymden. Hon lät sina händer falla, avtorkade sina tårar och gick åter in till sig för att i sömnens armar söka söva alla oroliga frågor, alla tankens och känslans kval. Tårar söva. Det är även därför en välgärning att kunna gråta. Herthas tårar lugnade de upprörda vågorna i hennes själ. Hon somnade och hade en dröm, som skänkte henne en stor hugsvalelse.

Hon drömde att det var natt, och att hon gick in i sitt tysta rum för att gå till vila. Alma var död, och hon var ensam med tunga tankar. Då såg hon skymta vid fönstret en vit gestalt, men som svävade undan, liksom ville den draga sig bakom den vita fönstergardinen. En tanke genomblixtrade Herthas själ: "Det är ett tecken från Alma!" Och hon sprang hastigt fram liksom för att kvarhålla det flyende tecknet; hon räckte ut handen bakom förhänget, hon liksom ville fasthålla en flik av den vita andeslöjan, men då hon drog handen tillbaka, se! då höll hon i den en bukett av de skönaste blommor, sådana hon aldrig förr sett; små klockor, lika liljekonvaljer (Almas älsklingsblommor), av den skäraste ljusröda färg, föllo i lätta doftande klasar ned för höga stjälkar. Förtjust och lycklig tryckte hon den sköna buketten till sina läppar, till sitt bröst och steg med den i sin säng. Då öppnade sig över henne ett stort fönster, och hon såg den klaraste högblå himmel över sig, och där i dess djup satt -- var det en fixstjärna eller ett strålande öga, det visste hon ej, blott att det från den ljusfulla himmeln strålade ned över henne och blommorna, som hon höll i sin hand, floder av ett ljus så milt, så härligt och så ljuvt, som vi kunde tänka oss det i de lycksaligas blickar.

I mången mörk stund därefter hugsvalades Herthas själ av minnet av denna dröm.

Nya upptåg och tillställningar
Någonting nytt under solen

Fru Tupplander är i full paryr, fröken Krusbjörn i fullt bestyr och husets alla pigor i full fläng. Det skall bli stor déjeuner av chokolad och buljong, med tillhörande bakelser och pastejer för ett stort antal gäster, huru många vet man icke ännu, blott att det helt visst blir många. Den där fruntimmersföreningen nämligen, som föreslogs, men icke ville komma i gång före kostymbalen och eldsvådan, den hade efter den senare hastigt verkställt sig av inre och yttre nödvändighet. Av samma nödvändighet och med samma skyndsamhet hade även en förening av män under namn av Nödhjälpskommitté bildat sig till understöd för de brandskadade, och båda föreningarna skulle i dag sammanträda hos fru Tupplander för att träffa överenskommelse om några gemensamma åtgärder för de mest nödställda av de husvilla. Pastor Dahl skall föra ordet, Mimmi Svanberg tjänstgöra som sekreterare. Protokollsekreterare N. B. är även med, i avsikt att samla några memorabilier för boken, som han håller på att skriva mot fruntimmersföreningar.

Herrar och fruntimmer komma en hel mängd. Man pälsar av sig, man hälsar, man skakar händer. Man samlar sig i små grupper, fruntimmer för sig, män för sig; det är vanligt så här i norden. Man talar sakta var med sin nästa. Chokolad och småbröd bäres omkring; man dricker och doppar; man sätter bort sina koppar; man tar platser på stolar och soffor och -- nu blir det tyst, ty vår lilla pastor står på en upphöjning i fonden av den stora salongen, och skall hålla ett tal, och som vanligt vill man gärna höra, vad han har att säga. Men nu händer det honom, såsom det händer honom ibland, att hans hjärta blir varmt, att hans tankar få en oväntad vändning, att han med ett ord får en ingivelse, som kommer honom att säga något helt annat, än vad han vid sitt skrivbord förberett. Man ser tydligen att han blir rörd och upprymd och hans blickar lysa i det de liksom omfatta hela församlingen. Helt plötsligen utropar han:

"Nej, mitt herrskap! Det duger ej, att vi så här leka främmande för varandra, männen här, fruntimren där! Vad? Äro vi icke bröder och systrar, barn av samma fader och här förenade till samma ändamål i hans tjänst! Nej, vi skola ej avskilja oss i en männens förening och en fruntimmersförening, utan vi skola ha en syskonförening eller ett syskonförbund av män och fruntimmer, indelat i familjer av bröder och systrar, som i kärlek hjälpas åt i arbetet för husets bästa."

"När Gud skapade människan, så skapade han henne: man och kvinna, och gav dem åt varandra såsom hjälp i livet, såsom man sätter en hälft till en annan hälft, på det att därav må bli ett helt. och se! Det har han gjort för en och för alla människor, för den lilla och för den stora världen. Man och kvinna skola räcka varandra handen som syskon eller som makar icke blott i det enskilda hemmet utan även i det stora hemmet, som vi kalla samhället. Så var det i den första kristna församlingen "då män och kvinnor voro endräktiga tillsamman delande bröd och böner". Så bör det åter, och i rikare mått bliva när denna moderförsamling, som den helige ande rörde med sin gudomliga fläkt, har genomträngt alla folk och riken, och den kristliga familjen förnyar sina andliga förhållanden i varje sfär av människans liv, och alla därinom dela arbete (det är bröd) och böner. Då skall Edens lustgård åter öppna sina portar för Adams och Evas barn! ... Låt oss i dag, på vår fläck av jorden, och i vår lilla del av det stora arbetet, begynna verket, låt oss förena oss i innerligare mening än hittills, låt oss räcka varandra händerna till ett trofast syskonförbund; så skola vi här utföra skaparens avsikt, som anförtrodde icke åt mannen allena, icke åt kvinnan allena utan åt man och kvinna i förening att råda över jorden!"

"Det här blir då verkligen någonting nytt under solen!" sade leende Mimmi Svanberg till pastorn, under det hon hastigt antecknade de förnämsta punkterna av hans tal. "Måtte det blott gå igenom!"

Protokollsekr. N. B. upphöjde sin röst för att protestera emot förslaget, som han sade vara "onödigt och ledande blott till villervalla". Han slutade med att begära votering. Det slog honom nämligen med en slags panisk förskräckelse att han själv, såsom nu ledamot av nödhjälpskommittén, skulle -- ifall pastorns förslag gick igenom -- bli på sätt och vis en ledamot av fruntimmersföreningen, och hur skulle det då gå med honom och med boken, som han höll på att skriva?! ... Han ville nu med ett stort nej inlägga protest mot förslaget och hoppades att få många på sin sida.

Men han bedrog sig. Under de nyss timade skräckscenerna inom staden och deras följder hade män och fruntimmer så syskonlikt hjälpts åt i det gemensamma räddningsarbetet, att den närvarande församlingen, vars medlemmar till större delen deltagit däri, befann sig förträffligt stämt för antagande av förslaget, och då en av stadens mest aktade män, den ädle, gamle lagman Carlson, uppstod för att tacka talaren och förklarade, att han "i allo delade hans åsikter och antog hans förslag", då uppreste sig församlingen nästan mangrant och instämde med acklamation. Tre eller fyra "Nej" överröstades av "Ja" och "bra"-ropen. Protokollsekreterare N. B. lämnade rummet.

Sällskapet övergick genast, allt under dess själaherdes ledning, till organisation av den nya föreningen. Den bildade en huvudavdelning eller familj, som övertog ledningen av de ekonomiska angelägenheterna, samt åtskilliga familjer för särskilda delar av arbetet; var och en fritt lagstiftande för sig i sin del, ehuru i vissa frågor lydande huvudfamiljens ledning. Var familj hade en fader eller en moder, som valde själv de övriga medlemmarna i familjegruppen. Så blev doktor Hederman "fader" i familjen för hälsovården för de brandskadade. Bland sina barn och medhjälparinnor kallade han, skämtande och allvarligt på en gång, Ingeborg Uggla och Hertha Falk, som mer än villigt ställde sig under hans anförande.

Den barnlösa men dock så sant moderliga pastorskan Dahl kallades enhälligt till "moder" i familjen för vården om de fattiga brandskadades barn. Hon mottog uppdraget med glädjetårar i sina ögon, ty hon såg i andanom småbarnens asyl, hennes hjärtas barn, "småbarnsskolan" växa och utvidga sig under hennes vingars skugga.

Fru Tupplander syntes litet förbluffad och stött då hon nämndes som "mutter" för soppkokningsfamiljen, och tycktes finna uppdraget under sin värdighet och på allt vis mindre passande men hon ljusnade hastigt, då den älskvärda grevinnan B. skyndade att förklara sig vilja bli hennes suppleant samt förse den stora grytan med sopprötter, gryn och grönsaker från sin lantgård. Hennes man, greve B., förklarade då leende, att han icke kunde skilja sig vid sin hustru, utan skulle som hennes broder i soppkokningsfamiljen lämna två famnar ved och en oxe till familjegrytans bästa. Alla närvarande kommo småningom i det bästa lynne. Den kärleksfulla ande, som ingivit förslaget, meddelade sig till och upplivade alla hjärtan. Högmod och egenkärlek veko för en magiskt mild inflytelse; fruktan och misstroende till egna eller andras krafter veko även för ett styrkande och glättigt mod; många voro rörda, de visste ej rätt varför; man skämtade, men med tårar i ögonen; man sade saker, som läto satiriska, men udden i dem var vässad av kärlek; man kallade varann fader, moder, syster, broder, man skakade händer som familjemedlemmar. Mimmi Svanberg kallades till medlem i alla familjer och förklarades slutligen för en "fri medborgarinna", fri att efter behag deltaga med råd och dåd, var och hur hon behagade, i alla kretsar.

Man träffade avtal om nya möten dels familjevis, dels allmänliga och åtskildes. Så under skämt och allvar och under en allmän, ömsesidig välvilja slöt sig den lilla federativa föreningen, som skulle utöva ett så stort inflytande på flere av dess medlemmars öden, och som Mimmi Svanberg kallade "någonting nytt under solen".

Fru Tupplander visste icke rätt, vad hon skulle säga om hela "tillställningen", om den passade sig eller icke, hon såg på fröken Krusbjörn. Men då fröken Krusbjörn avtog peruken för att svalka sin entusiasm (fröken Krusbjörn var verkligen en entusiastisk natur) och förklarade att "hon aldrig sett maken" och att hon "ville koka soppa för den föreningen i all sin dar, ty det var att koka soppa för Gud fader själv och hans hushåll", så blev fru Tupplander tillfreds och sade, att det skulle inte felas fattigsoppa i staden, så länge som hon själv fanns där. och så gingo de förnöjda till sin del.

Herthas del

Herthas del hade, såsom vi sett, liksom Ingeborg Ugglas, bestämt sig av den del, som de tagit i arbetet första morgonen efter eldsvådan. Doktor Hederman kallade dem, med ett slags faderligt nöje, sina döttrar och amanuenser och anförtrodde dem synnerligen vården om de sår och skador, som branden förorsakat en mängd personer. Han gav läkemedel och föreskrifter och lämnade åt de unga läkarinnorna att använda dem, sedan han sett tillräckligt prov på deras färdighet härutinnan, icke utan nöje och en viss beundran, som han dock aktade sig noga att låta förmärka. Det högsta beröm han yttrade var:

"Det går bra. Håll bara ut, som ni börjat. Håll bara ut!" Själv var den goda doktorn så upptagen av de många sjukdomar, som fölide på eldsvådan, och de förkylningar, katarrer och pleurisier, som den förorsakade, att han väl behövde allt det biträde, han på andra håll erhöll genom medlemmarna av sin nya familj

De flesta personer, som tänka på sår och sårskötsel, tänka sig det vanligtvis som något obehagligt och motbjudande. Vi tro likväl, att några skola förstå oss då vi tala om nöjet och behaget i en sådan skötsel. Kvinnor ha av ålder varit kända för deras konst som sårläkarinnor; sedan äldsta tider framstå de som sådana även i norden, och äro hos oss som, sådana utmärkta ännu i dag *.

* Vare det mig tilllåtet att här uttala ett ord av högaktning och erkännande för sårläkarinnan i Stockholm, jungfru Årberg, samt den önskan, att några av de förmögna, som stundom skicka sina vagnar för att avhämta den skickliga läkarinnan, ville, en eller annan gång, bevista de mottagningar, hon var dag ger åt Stockholms fattigaste befolkning, strömmande till henne genom öppna dörrar, med sina sår och skador; de skulle, såsom vi, intagas av beundran över det outtröttliga tålamod, det glada lynne, samt den frikostighet, med vilka hon ger sin tid, sin vård och sina salvor åt de tusende, som ingenting ha att ge henne igen utom ett tack, vilket stundom av de lågsinnade, förvandlas till otack. De skulle såsom vi känna önskan att förskaffa henne en bättre plats för sin välgörande verksamhet, än den hon nu har, snart sagt på gatan, och medel att utan alltför stor förlust fortsätta den, och de skulle kanhända, lyckligare än vi, kunna utföra vad de önska.

Den rätta sårläkarinnan ser på såret, såsom en moder ser på ett sjukt barn; och när såret, väl renat och tvättat, liksom ler mot henne med ett visst friskt och lugnat tycke, såsom ville det tacka för behandlingen, då ser hon tillbaka därpå med en känsla av tillfredsställelse och välbehag. Hon lägger dit det vita, fina linneskavet, bestruket med helande salva, hon trycker sakta däröver fina linnekompresser; hon lindar det med vita bindlar; hon sköter det, som vore det ett litet barn, och känner ovillkorligt därför något ömt och moderligt. Då hon nu ser det väl tillpyntat och hugsvalat och läser i patientens ansikte huru hugsvalad han (eller hon) blivit, och sedan för var dag ser sitt skötebarn bli bättre och bättre (vilket är regeln för dessa skador), då kännes för henne läkedomskonsten skön och behaglig, nästan som en skön konst. Hon vet dessutom, att för denna i grunden enkla konst finnes det ganska olika gåvor och ganska olika -- fingrar; och var och en känner sig med nöje vara artist i sitt fack.

Så var det även med Hertha och Ingeborg, och den egna kärlek och finhet, varmed de utövade sitt kall, gjorde dem dubbelt välkomna och välgörande för deras patienter.

Bland dessa var Yngve Nordin. Han hade, som läsaren torde påminna sig, blivit förd, efter eldsvådan, till prästgården med den vänstra armen samt knäet illa skadade genom en murs nedstörtande. Doktor Hederman förde Hertha med sig till honom och lärde henne att förbinda de sårade lemmarna. I begynnelsen, då Yngve även led av feber, besökte han honom alla dagar. Men då han blev bättre, sände han ofta Hertha ensam att förbinda patienten och kom själv blott varannan dag, sedan endast två gånger i veckan, för att efterse, att han vårdades som sig borde. Då den unga läkarinnan kom allena, bad hon pastorskan att gå med henne in till invaliden. Pastorskan giorde det, men gick snart ut igen, dels emedan Yngve ofta talade med Hertha om saker som kommo henne att gäspa, eller läste för henne verser på språk, som hon icke förstod, dels emedan hon icke fick vara i ro för folk och sysslor, som kallade henne bort från sjukrummet.

"Men -- går det an att de bli så där ensamma, de unga tu?" sade pastorn en dag, litet tveksam, till sin fru, -- "den unga flickan har ingen mor, du borde vara det för henne!..."

"Det vill jag också gärna vara", svarade pastorskan, "bara jag slipper sitta där hela tiden, medan hon sköter hans sår, och de tala om saker, som inte angå mig, och han läser för henne engelska som jag inte förstår, och jag måste då sitta där som ett får. Nej, det står jag inte ut med, jag måste se om mitt hus och mina pigor. Det är ingen fara med de unga människorna, vet du; jag tänker, att vår Herre sköter dem nog!..."

Vår Herre gjorde det, och i vida högre mån än pastorskan tänkte sig det. Yngves skador voro icke farliga för liv eller lemmar; han skulle helt visst bli frisk och färdig, men de voro -- i synnerhet knäskadan -- av den beskaffenhet, som fordra mycken vård, mycken tid och mycket tålamod. Den unge mannen hade icke betydligt av detta senare; han törstade till verksamhet. Det var en hård prövning för honom att nödgas lida och bida. Herthas sällskap och samtal blev för honom därför snart lika nödvändiga som hennes vård. Men även hans blev av ett oväntat inflytande för henne. De hade mötts och stått varandra bi uti farans stund, under eld och lågor. Detta, jämte den likstämmighet i tankar, som deras första samtal dem emellan yppat, gav dem, då de nu åter fördes tillsammans av skickelsen, en känsla av frändskap, av syskonlig bekantskap, som undanröjde förlägenheten och skänkte dem lugn och behag i varandras närvaro.

För att förströ Yngves uppmärksamhet och vända dem på behagligare ämnen, bad Hertha honom att läsa något högt för henne medan hon skötte och lade förbindning på hans sår. Han gjorde henne då bekant med sina älsklingsskalder av den nyare tiden och läste för henne, i synnerhet, sin väns, den unge amerikanske skalden J. R. Lowells framtidsdigra sånger, där alla den nya världens och tidens idealer, friheten, arbetet och den rena glädjen, broderligheten, allas liv för alla i det stora världsdramat, fått en röst av skönhet, en tjusande gestalt. Dessa skaldestycken framkallade många frågor och tankar. Yngve hade under ett par år vistats i Förenta staterna och var i djup sympati med det unga uppåtsträvande liv, som rör sig där, liksom i Europas fria stater, men som där uttalar sig mera fullt och fritt. Han älskade att tala härom.

"Än kvinnorna i den nya världen", frågade en gång Hertha, "yttra de ingen sång, ingen diktan och traktan, storsinnad, allmänlig såsom männens?"

Yngve omtalade då för Hertha de ädla kvinnor, som han där lärt att känna, vars religiösa allvar och medborgerliga frisinne djupt inverkat på hans egen utveckling. Han gjorde henne bekant med de rörelser i de fria staterna, som där äro kända under namn av "Womens rights conventions" och uppläste för henne månget storsinnat och framtidsdigert yttrande av kvinnliga läppar under dessa sammankomster. Han frigjorde dem från de missforstånd, varmed de av fördomsfulla ögon betraktas, och visade, att vad kvinnorna här framför allt yrkade, var deras rätt till en uppfostran och en frihet, sorn gav var och en möjlighet och medel att bli vad Gud genom sina gåvor kallat henne till.

Huru högt slog icke Herthas hjärta vid dessa meddelanden, på en gång stolt och ljuvt. Hon kände sig stolt på sitt köns vägnar över ord, som kvinnor uttalade, och över den framtid, som de bröto vägen till; ödmjuk, då hon tänkte på det höga ansvar, som ålåg dem, och glad, då hon såg män kämpa för denna sak som för deras egen, och då hon hörde en ung man här, med värma, föra dess talan. Det förvånade och rörde henne. Aldrig kände sig Hertha mindre böjd att pocka på sitt köns värde och rättigheter än då. Hon kände blott en mäktig vilja att vara värdig en ädel rättvisa. Ofta uppgjorde de båda unga vännerna tillsammans tavlor av den framtid, som skulle komma, av den skönhet och det rena, ädla samliv, som skulle uppstå då man och kvinna, i vida högre mått och mening än nu, skulle bli varandras hjälp i livet och giva varandra handen till allt arbete på jorden, var efter sin natur och sitt pund, som likar och vänner, i nöd och lust.

Under sådana samtal hände det väl också, att de samtalande sågo varandra djupt in i ögat och in i själen, och att de funno varandra sköna, i det de strålade till varandra sanning och välbehag. Det hände väl ock stundom, att minuterna flögo på så snabba vingar, att de ej märktes innan de blevo till timmar, och klockans slag hastigt påminte Hertha att -- hon "väntades hemma!"

En gång, under ett sådant samtal, hände det sig, att de oförvarandes kallade varandra du . Det föll sig så naturligt, så av sig själv, att ehuru båda rodnade, Yngve utbrast med värme: "Ack! låt det få vara; det är ju riktigt så! Äro vi icke du i våra känslor, våra åsikter, vårt strävande? Varför skulle vi då icke vara det även till namnet? Det var icke tillfälligt att det ordet kom på våra läppar. Det var nödvändighet, det var sanning!"

"Bliv min goda, min stränga väninna!" fortfor han med rörelse; "jag har aldrig ägt, men jag behöver en sådan. Min kärlek, mitt strävande äro rena; men jag finner ej hos mig det allvar, den fasthet, som jag önskade. Jag har blivit, till en viss grad, bortklemad av medgång, av allt för partiska vänner och en allt för öm och kärleksfull moder. Jag är för mycket svag för beröm och lätta framgångar, för rädd att stöta och misshaga andra, även för sanningens skull. Jag vill bli annorlunda, vill bli en man, sådan som du kan högakta. Hjälp mig därtill, Hertha; säg mig alltid sanningen, skona aldrig vad du anser svagt eller tadelvärt hos mig; var alltid uppriktig mot mig, så skall du bli icke blott min läkarinna utan min själs väninna och välgörarinna!"

Detta behagade Hertha väl. Hon bad Yngve om en dylik kärlekstjänst för sig tillbaka, och så slöts vänskapsförbundet, vars själ skulle bli ett oavlåtligt strävande till den högsta renhet, kärlek till sanningen, och den allra uppriktigaste uppriktighet mellan de båda vännerna.

Detta gav ny friskhet och friskt liv åt deras förhållande och deras samtal. Hertha var längesedan van att med en viss trotsig frimodighet säga vad hon tänkte, utan avseende på om det kunde stöta eller reta andra. Hon hade gjort det i bittert missmod över alldagslivet och människorna och i det djupa medvetandet om sin egen högre kraft. Men i Yngve Nordin hade hon mött en besläktad själ, och om hon, i sina yttranden, likväl behandlade honom, liksom hans kön, med en viss skoningslös stränghet, så var det emedan hon påstod, att männen i allmänhet voro bortskämda av fruntimmernas svaghet för dem och av den slapphet i det allmänna omdömet, som denna uppammat; hon påstod, att de behövde en sträng sannings renande bad; och detta bestod hon sin vän allt emellanåt, i kraftiga duscher.

Yngve Nordin höll det till godo, dels emedan han verkligen i mycket delade hennes åsikter, dels emedan han var en ung man, mer än vanligt ädel och god, och att det dessutom väckte hans intresse att höra en ung kvinna ur den rena kvinnlighetens ståndpunkt frimodigt yttra sig över en mängd ämnen, som vanligtvis äro bannlysta ur samtal emellan män och fruntimmer. Dessutom hörde och såg han under hennes stränga kritik framlysa en så stor kärlek till sanningen och det högsta goda, en så hög åsikt av människans bestämmelse såsom sanningsvittne och det högstas tjänarinna, att han kände sig liksom växa därav. Hans förakt för det usla och lågsinnade växte, hans kärlek för det högsinnade och ädla växte också. Han kände sig ofta i hög grad livad av det ideal, som strålade så skönt i hans stränga, men ädla väninnas själ, ibland åter nedstämd, missnöjd och misstrogen över sig själv. Med henne var han det aldrig. Hon var en ädel, storsinnad kvinna, det kände han djupt. Det var då icke hennes fel, att för hennes, efter fullkomligheten törstande blick han och andra syntes svaga, ofullkomliga, " halvmänniskor". Och då hon såg det så, var det även rätt att hon sade det, och det var honom gott, det kände han.

Dessutom var Hertha skön under de stunder, då hon gav luft åt sin ädla ovilja emot vad hon tadlade hos människor och samhälle. Hennes väsen var alltid lugnt; endast hennes ögon blixtrade. Och så sträng hon var som domarinna, så huld och förträfflig förblev hon alltid som den lidande ynglingens vårdarinna, behandlande hans sår med lika skickliga som ovanligt sköna händer.

Yngve hade betraktat henne, i begynnelsen, som ett slags moraliskt fenomen, vilket det intresserade honom att studera. Men dagligen steg hennes makt över hans själ. Han lät sig liksom magnetiseras av henne och skulle slutligen ha låtit sig fängslas av henne, som en ny Telemaque av en ny Calypso, om icke hennes inflytande varit av den art, att det uppväckt, i stället för att insöva, hans andliga kraft.

Mellan de båda vännerna förnyades ofta och utvecklades i flerfaldiga variationer ämnet för deras första samtal vid deras första möte; och Yngve var icke alltid lika mild, som då, emot hennes köns svagheter och fel. Hertha försvarade icke heller dessa, men hon hade likväl för dem ett mildare bedömande än för männens.

"De (kvinnorna)", brukade hon säga, "äro icke ännu allt vad de kunna bliva. Deras fulla dag har ännu icke inträtt. Vänta till dess att döma över dem."

En dag tadlade hon med skärpa den lenhet, varmed allmänna omdömet anser männens fel emot sedlighetens lag, jämförd med den obilliga stränghet, varmed den behandlar kvinnans, synnerligen om hon är ung, värnlös och fattig, och brännmärker henne dess mer, om hon är ädel nog att icke vilja dölja följderna av sitt felsteg.

Yngve höll fullkomligt med henne härutinnan, men ämnet tycktes vara honom plågsamt; han rodnade och vände bort sin blick ifrån hennes. Även Hertha rodnade, och tystnade för denna gång, för att en annan återkomma till ämnet med djupare allvar. Men denna stund kastade, för en tid, en skugga över Yngves bild, som börjat stråla i hennes själ i ovanlig skärhet och skönhet. Hon mindes den äldre herrns (lagman Carlsons) ord om honom och hans flyktighet, yttrade om aftonen då hon först såg honom, och hon tänkte: "Han är då även av de vanliga karlarna! Även han är icke hel!" Och det gjorde henne ont, och hon blev mera återhållsam och mera sträng i sitt förhållande till honom.

Mången torde av Herthas väsen och samtal tycka, att hon borde, hos Yngve, väcka motvilja och göra kärlek omöjlig.

Ja, helt visst den, som avbildas åkande i molnen efter Venus' vekliga eller Frejas fula förspann. Men det gives en av högre natur, som människorna med rätta vörda och hylla:

"ty han är en Gud;
vet sin egen väg
och vägarne ur molnen."

Dessutom, personer av en natur, stark och frimodig, såsom Herthas, kunna mycket lätt stöta fint folk, förnäma herrar och damer (då de icke ha överlägsna andar), i synnerhet herrar av corps diplomatique, och alla som äro mera hemma i förmakslivet, än i livets allraheligaste; men de skola öva ett mäktigt inflytande på alla naturer, som känna en dragning till det moraliskt rena och starka. När dessa möta en själ, fri från jordisk fruktan, älskande att leva i de regioner där sanningen utan slöjor bor i sitt heliga ljus, då tjusas de av henne såsom av något gudomligt, även om hon stundom skulle synas dem under skepnaden av en Eumenid.

Eumeniderna voro kvinnor, och det låg en hemlig kärlek i deras straffande, gisslande makt.

Så betraktades Hertha av Yngve, och han hängav sig med en slags tjusning till den känsla av ren beundran, som hon ingav honom. Men hon väckte hos honom även känslor av annan art. Ofta då hon med ett krossande uttryck gav luft åt sin ovilja emot något lågt eller orättrådigt, fästades Yngves blick på henne med ett djupt och forskande uttryck, såsom ville han fråga: "Huru har du, så ung ännu, kunnat bli så bitter?" Det gjorde honom ont om henne, och det väckte hos honom önskan att försona henne med livet.

Denna blick och denna vilja blevo ej obemärkta av Hertha. Huru litet behövas ord emellan själar, som äro i inre samklang! Andligt magnetiska strömmar gå emellan dem med livets innehåll. Och snart yppade sig tillfälle för Yngve att öppet inverka på Herthas själ.

Herthas världs- och levnadsåsikt voro i grunden dystra. Vad hon sett av livet och historien voro deras mörkaste sidor. Människorna syntes henne förnämligast som bödlar eller som offer, i båda fallen som slavar. De förra väckte hennes hat, de senare hennes ömkan. Orättvisa och lidande, våld och lögn och mörker tyckte hon sig se härskande på jorden ifrån tidevarv till tidevarv. Den ena människoåldern var i grunden icke bättre eller visare än den andra. Människorna uppfinna väl nya medel och maskiner för sin nytta eller njutning, eller ock "för att slå ihjäl varandra i större massor", men människan förblev dock densamma, lika inskränkt, lika grym och lika svag, lika ofullkomlig i dag som i går, för tusentals år sedan. Vi ana det fullkomliga, Gud, i vårt samvete, vi tycka oss någon gång skymta hans bild i någon stor och god människa, som vandrar ensam på jorden, merendels oförstådd, oftast smädad och slutligen korsfäst av sin samtid för sin högre kärleks skull. Men den store osynlige själv och hans styrelse äro oss förborgade och obegripliga; de äro mörka mysterier, och människans liv på jorden en dunkel, för de flesta glädjelös gåta. Vi tala om en tro och ett hopp, som vi i grunden icke äga. Vi vandra i skymning och veta icke varifrån vi komma eller vart vi gå.

Emot dessa dystra åsikter, som ofta återkommo och uppdagade den nattliga grunden i Herthas själ, öppnade Yngve de ljusa, som han hämtat ur teologien och historien, hans älsklingsstudier, vilka han uteslutande ägnat sig åt under sin första ungdom, då han studerade i avsikt att bli präst. Han hade endast övergivit denna bana för nödvändigheten att snart kunna försörja icke blott sig, utan även sin ömt älskade moder. Han kastade sig därför in på en väg, som hastigare kunde föra honom till detta mål; men han lämnade likväl icke sina älsklingsstudier ur sikte, utan följde troget tidens och människotankens utveckling i dem. Ett ljust huvud, ett för det innersta av livet öppet hjärta satte honom i stånd att skilja guldet från slaggen och att överallt tillägna sig det gedigna.

Han sökte nu bibringa sin väninna vad han själv funnit och ägde, som sin dyrbaraste skatt.

Han sökte att visa henne, ur historiens hävder, huru Gud, i begynnelsen dunkel för människans dunkla samvete, småningom intränger i detta och klarnar därför, uppfattas först delvis, i spridda strålar, inskränkta former, eller genom blixtar, som för ögonblick upplysa men ofta även blända människans ännu svaga, ostadiga blickar, sökte visa huru Han, detta oaktat, städse mera klarnar för jordens öga, intill dess han fullt avtäcker sitt gudomliga anlete i Sonen och i honom förklarar vad han i evighet är, verkar och vill. Yngve sökte att framställa för Hertha mänsklighetens historia såsom en uppfostran till självmedvetande och till Gud. Han sökte framför allt samla hennes blickar på den gestalt, i vilken han uppenbarat för oss sitt väsen, ty med den store hävdaforskaren Johannes v. Müller såg han från denna punkt alla livets och historiens kardinalfrågor kunna besvaras, alla gåtor lösas, hela den i synd och sorg försänkta världen upplyftas och förklaras.

Yngve såg Hertha, mer än en gång, djupt fattad av den syn av ljus, som han framkallade. Men den var henne länge som en blixt i natten, över vilken molnen åter sluta sig ogenomträngliga och svarta. Hon vände sina sorgsna och frågande blickar på människolivet i går och i dag. Skulle det någonsin bli annorlunda?

Då visade henne Yngve, även genom historiska data, att en stigande flod av ljus och befrielse verkligen går fram över jorden, från århundraden till århundraden, allt mer utbredande sig. Stundom hämmad, ja, liksom tillbakadriven under kortare tidsrum, synes den på de längre alltid som segrande, alltid upptagande nya folk och riken, eller uti redan vordna, framkallande högre utvecklingar. Såsom Nilen, sedan den blivit befruktad av en droppe från himmelen, ständigt stiger och befruktar Egyptens marker, så hade mänsklighetens liv, i synnerhet sedan kristendomens historiska uppträdande däri, blivit ett stigande i ljus, frihet och sällhet.

"Du säger", fortfor Yngve, "att människan i dag icke är bättre och lyckligare än för aderton hundra år sedan, inga människor heligare än då Maria och Johannes. Det må vara, ty människan uppnår väl icke mer än ett visst mått på jorden. Men detta mått kan vara stort nog för att göra värdig till himmelriket; och jag för min del vore fullt belåten med en himmel, befolkad av väsen, vilkas liv är sanning och kärlek. Och från tidevarv till tidevarv, i synnerhet sedan mänsklighetens nya födelsedag, tilltar antalet, vidgas kretsen av dem, som hinna detta mått, av dem, som i jordens samhällen vinna burskap, som fria medborgare i himmelen och på jorden, vinna rättighet och möjlighet till högsta mänskliga frihet och värde. Detta är förklaringen av Guds styrelse och av mänsklighetens liv på jorden. Timlig lycka eller olycka äro underordnade momanger. Det viktiga är att människan kommer till Gud; allt annat gott kommer därmed förr eller senare. Jordisk välmakt och sällhet växer i spåren av den andliga friheten och självbestämmelsen och blir ständigt allt flera till del. Jämför de för-kristliga folken, i helheten av deras folkliv, med nutidens; jämför det hedniska Kina med Nord-Amerikas fria samhällen, och du skall se det, se att Gud förklarar sitt väsen i mänskligheten, genom Gud-människans liv och lära inympade på folkens livsträd. Om våra samhällen ännu visa så mycket ofullkomligt och bristfullt, så är det, utan tvivel, emedan samvetena ännu äro bundna under bokstaven, emedan den kristliga frihetslagen ännu blivit tillämpad endast på hälften av samhällets medlemmar, emedan mödrarna ännu ej blivit till vaktarinnor av den heliga elden på dess altar. Vi ha ännu mycket att göra; men vi skola göra`t. Ty, med oss är Gud."

"Men de otaliga människomängder, som aldrig inkomma i frihetskretsen? De millioner, som leva likt larver och som dö utan att ha sett andens ljus?" frågade Hertha.

"Gud allsmäktig lever!" svarade Yngve med frejdigt mod, "och vi veta att han är den högsta rättvisan och kärleken. Detta är nog. Såsom han här uppenbarat sig, så måste han i evighet vara och verka för alla väsen, på alla punkter, i alla världar. Vi veta, att "han vill att alla människor skola till sanningens kunskap komma" och att "för honom är allting möjligt." De skola då alla komma, förr eller senare, på denna jord eller i andra världar. Det förr eller senare i individernas eller folkens kallelse till inträde i vingården är en underordnad sak. Alla skola dock komma, alla kunna välja och i frihet bestämma sig. Detta är regeln i Guds ordning, tydlig redan för oss på jorden."

"Vad du är lycklig, Yngve", sade ibland Hertha, "som fått lära och tänka så mycket, och ser så ljust. Hur mörkt kan icke hjärtat och livet bli endast av okunnighet."

Man skildrar ofta tvivlarens omvändelse som ett ögonblickets verk, som ett under av gudomlig nåd, i vilket människans eget sökande och förnuft icke har någon del. Men vi tro att dessa Pauliska omvändelser kunna räknas som undantag i jämförelse med dem, som kunna liknas vid ljusets gradvis, men ojämna frambrytande ur en molnfull himmel. Själens tvivel, livets och människonaturens dunkla fakta äro molnen. Vi ana solen bakom dem; vi se den stundom frambryta i en klar stråle, men molnen hopa sig åter och gömma den. Vi se den ej mer och hela världen höljes i skuggor.

Dock, vinden blåser och skyarna fara eller höja sig; ljuset strålar åter och åter fram för det spejande, åt himlen vända ögat, ända tills det vunnit seger och inga moln skymma mer dess härliga bild. "Ur mörkret, till ljuset, genom skuggorna!" är den vanliga ordningen för människans högre livs utveckling. Stunden, då den fulla soluppgången sker i tvivlarens själ, är dock vanligen en underlig, och för honom ett under.

Så ha vi nyligen sett i en av Danmarks högsta andliga ämbetsmäns, den rikt begåvade Biskop Mynsters bekännelser, hans bittra tvivel och mångåriga kamp med dessa, under det han som präst predikade ett evangelium, på vilket han icke trodde, men vars skönhet ofta hänförde honom, sett huru ljuset, som på en gång bröt in i hans själ och gjorde honom till en troende och hänryckt lycklig kristen, kom till honom plötsligen, i hans ensamhet, då han läste något -- i Spinosa -- "utan sammanhang med de tankar, som på en gång uppgingo i hans själ och gjorde allt ljus och visst".

Men alla verkliga under äro blommor, som dölja sina rötter under jordens yta och slå ut i djupt sammanhang med eviga naturlagar, ehuru våra slöa blickar ej kunna spåra dem. Hade icke Mynster varit en ärligt sökande, så hade han icke funnit.

Hertha sökte också, sökte i jordens skymning en Gud, icke blott för sin siäl, sin salighet, utan för alla själars. Därför blev Yngves sätt att bevisa hans tillvarelse, så mäktigt inverkande på henne. Men därför också uppstodo så många nya frågor, så många nya gåtor att lösa. Herthas allvarliga, efter sanning törstande ande kunde ej stanna vid det halva och ofullbordade, ville ej låta avspisa sig med några skäl, vars giltighet hon icke kunde erkänna. Hennes stränga samvetsgrannhet tvingade Yngve att allt djupare begrunda de läror han predikade, och hennes frågor och tvivel gåvo honom nya problem att lösa och lät honom över dessa tillbringa mer än en sömnlös natt. Att han själv var en redligt sökande, att han icke ville bibringa Hertha någon lösning av tillvarelsens problem, som han ej siälv fullt trodde på, att han öppet erkände sin okunnighet eller sitt tvivel där de inträffade, det hjälpte honom med Hertha mer än en större lärdom. Det gjorde att hon fattade ett djupt förtroende till hans redlighet, och det eggade henne att själv tillsammans med sin vän söka förklaringen av de svårigheter, som deras tankars utveckling framkallade i dagen.

Hertha var av de själar, som måste se för att tro; hon måste se godheten i Guds väsen och vägar för att tro på dem. Därförinnan kunde hon ej älska honom, och han ej för henne bliva nog.

Med innerlig glädje såg emellertid Yngve det inflytande han fick och kunde få över sin väninnas själ. Till den ädle ynglingens begär att välgöra och upplysa sällade sig den unga filosofens lust att bevisa, och då han såg att det troligen skulle draga ut månader, innan han kunde, som frisk, återgå till sitt arbete, företog han sig att utarbeta en kurs i historien, som för hans väninna skulle åskådliggöra den Guds goda försyn i mänskligheten, som allena kunde försona henne med världsstyrelsen och dess styresman.

Var gång Hertha kom, läste Yngve för henne stycken ur detta arbete, som blev för honom själv av oändlig vikt, och hon gjorde därvid sina inkast eller anmärkningar. Ofta även fägnade hon honom med det gladaste gillande. Då voro båda så lyckliga. För alla frågor över särskilda folks och människors öden på jorden, som motsade den rättvisa och kärleksfulla försyn, som Yngve sökte bevisa, hade han dock slutligen blott ett svar och det var:

"Gud är kärleken!" Och det ljus, som då strålade i hans blick, lät Hertha ana att detta svar verkligen kunde betäcka hela fältet av dunkla frågor, och allt mer uteslutande och härskande framstod för hennes själ den höga gestalt, som först lät de orden bli till ett stadigt ordspråk på jorden.

Människosinnet liknar den svenska ö (Östersjöns öga, Gotland!) som, enligt en gammal sägen, länge syntes ömsom höja sig över havets yta, ömsom sjunka under den, ända till dess man bar ut eld till ön, varefter den blev stadigt uppe. Så stiger, så sjunker ömsom den oroliga ljussökande själens ö, ända tills en eld tändes i den, en eld som heter: kärlek till Gud.

Emellertid framskred våren. Björkarna rodnade i hagen, deras späda löv slogo ut, stararna byggde bo och läto höra sina längtansfulla visslingar och drillar; majerna blommade i ängen, syrenerna knoppades, bin och humlor surrade, och alla trädgårdens fruktträd slogo ut i blomma. ÄIven dansade med svällande vatten ned ur de skogiga bergstrakter, där den hade sin vagga, och ned mot de grönskande marker, där Solberga prästgård låg. När Yngve begynte att kunna stödja på sitt sårade knä, vandrade han vid Herthas arm under trädgårdens blommande träd och genom björk- och granhagen där utanför ned mot älvens strand. Hur underligt vek och dock upplyftad kände han sig ofta då! Han var otålig över att känna sig invalid, han tjusades av naturens rörande skönhet -- en mollton går genom vårens liv i vår nord, såsom den går genom nordiska folkvisan -- han kände en innerlig tacksamhet mot henne, vars trofasta arm stödde honom så stadigt och hult, han var lycklig över att vila vid den, och Hertha -- -- behöver jag underrätta mina läsarinnor att hon kände sig lycklig att vara hans stöd?...

Den första gång han kunde gå något längre, förde hon honom till kyrkogården, som låg på en höjd ett litet stycke ifrån prästgården, och till Almas grav. Hon hade planterat den med vita törnrosor och reseda och låtit sätta en bänk där invid. För första gången talade Hertha här om den älskade systern, och för första gången förstod Yngve, vilka djup av ömhet doldes i hennes själ och att det bittra i hennes sinne hade sin rot i djup medkänsla för andras lidande. Yngve besvarade hennes förtroende med att för henne omtala sina familjeförhållanden... sin moder och hennes sköna liv. Han beskrev henne som en av Kristi kärlek så uppfylld själ, att den blivit henne till en ny natur och till en ständig ingivelse, vilken lät henne tala och handla med ett ljus och en enhet som intog eller besegrade, såsom med makten av en skön musik. Han berättade om sin lyckliga barndom i denna moders hem med flera bröder huru hon ledde hans steg, huru hon tröstade hans barnsliga sorger, huru hon lärde honom att alltid handla efter hans bästa övertygelse och sedan vara obekymrad för följderna. Hon brukade ofta anföra verserna ur en gammal psalm:

"Gör rätt, gör väl i döden;
det övriga gör Gud!"

Detta hade tidigt grundlagt hos honom ett frimodigt och glatt sinnelag och en viss sorglöshet för framtiden. Han beskrev också denna moders gestalt och väsen, skildrade huru vacker, huru mild och älsklig hon var, huru oavlåtligt och stilla hon arbetade för andra, sökande att stärka, uppliva, hugsvala, och huru den inre friden tycktes med ett helgonsken omstråla hennes väsen.

De båda vännerna återkommo ofta till detta ställe och till detta ämne. Yngve läste stundom för Hertha de brev han erhöll från modern, nu fästad vid sin broders, Yngves morbroders, sjuksäng. Och ur breven andades det liv och den skönhet, som Yngve med kärlek beskrivit. Hertha lyssnade till dessa meddelanden med blandade känslor av nöje och smärta. Stundom fylldes hennes ögon av ljuva tårar vid anblicken av denna kärlek, dessa ljuva förhållanden emellan föräldrar och barn. Ibland kände hon ett smärtfullt stygn i sitt hjärta vid betraktandet av en skönhet, en frid som hon var så långt ifrån och den stora beundran och kärlek, som Yngve yttrade för den kvinnliga typ, som hans moder framställde, framkallade stundom en känsla såsom av svartsjuka i hennes hjärta.

Det stolta sinnet reste sig liksom till motsägelse och självförsvar.

"Hon har aldrig rönt orättvisa och hård behandling", sade Hertha en gång; "hon har alltid rönt kärlek; det är då icke svårt att bli mild och älskvärd!"

Men sedan rodnade hon över den ton och den känsla, varmed hon yttrat detta, och dess mer då Yngves milt allvarliga blick fästades på henne, liksom frågande, vad som nu kunnat såra henne. Hon sökte undvika den genom att fråga mera om modern och Yngves familjeförhållanden.

Modern levde nu som änka i sin äldre broders hus, och Yngve var icke nöjd med hennes ställning där, ehuru hon aldrig klagade; han visste att hon icke var lycklig. Han emotsåg med längtan den stund, då han kunde förskaffa sig ett eget hem och taga sin moder hem till sig. Han talade med barnslig glädje om huru han ville ställa till för henne, huru hennes rum skulle vara möblerat, på en gång enkelt och prydligt, såsom hon älskade det. Yngve var den äldste av trenne bröder, och modern hade givit allt vad hon ägde till sina söners uppfostran, för att den måtte bli så fullständig som möjligt. Hon måste därför själv leva i knapphet. Dock kände hon sig -- därom.. vittnade alla hennes brev -- rik i sina söner och deras framtid. Yngve talade även om sina bröder, dem han hjärtligt älskade. De voro några år yngre än han och kunde först nu fullt försörja sig själva, den ena som lärare i ett enskilt hus, den andra som sjöofficer. "Goda gossar, bra gossar!" brukade Yngve kalla dem, "men de hade dock sina fel", som tydligen ofta gjorde brodern bekymmer. Han talade ibland om dem i en slags faderlig ton, som kom Hertha en gång att leende fråga, "huru mycket äldre han var än bröderna?" Det yppades då att Yngve och Hertha voro nästan av samma ålder, Hertha blott några månader äldre. Dock tyckte sig Hertha vara mycket gammal emot Yngve. Han var ju så ung till själen. Liv och hopp stodo inom honom i deras fulla blomning. Ofta även svällde det ungdomliga modet över i lekfullt övermod. Då skämtade och log han över allting, då ritade han karrikatyrer över fruntimmer och herrar av deras bekanta, över sig och över Hertha själv, som läto henne ovillkorligen le; och hur det var, blev hon liksom yngre under sitt umgänge med Yngve. Hennes själ ljusnade, hennes anletes uttryck ävenså. Mången anmärkte, att hon begynte bli riktigt vacker, och det var blott fru Uggla, som i den högre och klarare färgen på Herthas kind misstänkte ett förebud till galopperande lungsot.

Det nya hemmet

Herthas nya hem, Kullen, låg en knapp fjärdingsväg ifrån prästgården. Däremellan låg den uppbrända delen av staden med dess ruiner och grushögar. Men vid Kullen, liksom vid Solberga, stod trädgården i full blomning. En trädgård, där syrener och fruktträd stå i full blomma, omsusade av miljoner sakta surrande insekter, där alla små buskar och plantor för var dag slå ut nya blad, har alltid förefallit oss som ett poem, vilket måste på något vis anslå och liva det poetiska i varje själ. Ja, ty var själ har dock en gnista av den prometeiska elden, ehuru nedmyllad den må vara i egoismens eller vardagslivets grus. Verkligen poetiska naturer behöva blott en liten del av denna härlighet för att mäktigt livas. E. G. Geijer njöt hela naturens och vårens rikedom uti ett blommande körsbärsträd utanför sina fönster.

Den gamle Falk hade under stads- och affärsliv nästan glömt hur en trädgård såg ut. Nu, flyttad ur sina vanliga omgivningar och till en del ur sin vanliga verksamhet, som hans skakade hälsotillstånd nekade honom att som förr sköta, och genom detta hälsotillstånd mera öppen än förr för mildare intryck, blev han liksom överraskad av den skönhet, som på en gång omgav honom och talade till honom om en mängd ämnen, som han i sin första ungdom hade varit bekant med, men hade sedan allt mer lämnat ur sikte.

Försommaren var detta år ovanligt skön. Direktören gick i trädgården under de blomrika träden; han följde med trådgårdsarbetet och började snart deltaga däri; det roade honom i synnerhet att vårda träden. Martha och Maria kastade sig med riktig passion in i trädgårdsodlingen: den förra planterade ärter och bönor, anlade sparrissängar, den senare blomsterrabatter. Snart arbetade de gemensamt med fadern, vars lynne dagligen därunder blev ljusare och vänligare. Därtill bidrog även mycket att han, enligt med sitt löfte, med fullt förtroende överlät till Hertha husets ekonomi, han lämnade henne visst i månaden därtill, men blandade sig icke vidare i några av dess angelägenheter. En sådan sakernas anordning kan icke nog anbefallas både för herrarnas, fruntimrens och husets väl. Den bästa man blir tråkig, då han tar sig "Marthas bekymmer"; och vi veta skickliga statsmän, som blivit odrägliga husfäder genom att befatta sig med styrelsen av hushållsdetaljerna. Arago kände med skäl sin vördnad för den namnkunnige La Place betydligt förminskas, då han hörde dennes fru sakta begära av honom "nyckeln till sockerskrinet". Det förstår sig att vi av fruntimmerna fordra, att männen med lugn måtte kunna överlämna dessa omsorger i deras händer, men härom har man predikat tillräckligt. Man måste i alla fall även här tillåta lärospån och gradpassering. Ingen blir god husmoder med ett språng. Men giv blott kvinnan en god vilja, tid och tillfällen och -- var lugn. I niohundra fall bland tusen "hon skall göra't."

Hertha var så mån om att belöna sin fars förtroende, så angelägen att göra honom till nöjes, att hon snart övervann sin naturliga motvilja och även sin bristande fallenhet för husets ekonomiska angelägenheter; och aldrig hade direktören varit så nöjd med maten och så tillfreds med husets bestyrelse. Dessutom, sedan han överlämnat allt i sin dotters hand, frågade han ej mer efter vart glas som gick sönder, var tolvskilling som skulle ges ut; och detta besparade honom en mängd små förtreter och förargelser, varmed han förr brukade förbittra livet för slg och andra.

Småningom begynte även litet skönhet inkomma i hemmet, och ehuru direktören i begynnelsen såg därpå med misstänksamma blickar, försonade han sig därmed, då han märkte, att det icke kostade honom något. Dels förfärdigades många vackra arbeten av hans döttrars händer, dels också använde Hertha en del av den skänk, som fadern givit henne, till att försköna hans nya hem. Men det var i huset synnerligen ett rum med fönster åt trädgården och åt solsidan, som hon ordnade och prydde med en egen förkärlek; det låg invid hennes eget rum och hennes systrar kallade det Herthas kabinett, men Hertha hade i tysthet givit det ett annat namn.

Huset var av trä, väl och rymligt inrett och stenhus i all ära, men trähus ha alltid synts oss trevligare, liksom de visserligen äro varmare och hälsosammare. Något av skogens lugn och frid omsluter oss i dessa skogens avkomlingar. De närma sig även vanligen mera naturen och livet i den. Nätta förstukvistar komma ut i trädgården eller under gröna träd.

Så stod även på Kullen förstukvisten åt trädgården till under höga träd, och rankor av doftande kaprifolium klängde upp omkring dess prydliga grönmålade gallerverk. Här såg man under de långa, ljusa sommaraftnarna direktören sitta, rökande sin pipa, och moster Nella med sin nystfot ivrigt redande en trasslig härva, under det hon underhöll sig och sin svåger med berättelser, som han allt mera uppmärksamt lyssnade till. De hade tillbringat sin ungdom tillsammans, och det sades även, att ett ömsesidigt tycke hade knoppats emellan dem, i synnerhet på hennes sida, då hennes unga och förmögna halvsyster återkom från pensionen i Stockholm, där hon fulländat sin uppfostran, och med ens intog det hjärta, som Nella börjat anse som sin egendom. Men hon älskade ömt denna syster; med bitter smärta, men utan harm och utan klagan drog hon sig tyst tillbaka, på det ingenting måtte hindra "systerns lycka". Detta var den okända, men vackra romanepisoden i moster Nellas liv; och dit hörde även den fortfarande trofasta tillgivenhet, som hon fortfarit att ägna systern och svågern samt deras barn. För denne senare hyste hon en fruktan blandad med kärlek, som gjorde att hon väl ofta led under hans välde, men aldrig dömde över honom. Hon hade nöjt sig med att leva i hans hus, likt en stilla nattlampa, värderad och påkallad blott i skymningens och nattens stunder. Hon hade sett sin syster slockna ut under mörkret av ett disharmoniskt äktenskap och hade vakat och gråtit över henne, och hade ibland tyst tackat Gud, att hon själv icke blivit gift; men ändå bevarade hon en vördnad för sin första och enda kärlek, som gjorde henne till en viss grad blind tör svågerns fel, som hon kallade hans "fixa idéer" och fäste henne vid honom och hans barn, såsom den livegna är fäst vid husbondens hus. Den ständigt kvävda livslågan hade emellertid i sitt ensliga rum eldat inbillningskraften och framkallat vissa fixa idéer utan grund i verkligheten. I övrigt var moster Nella fullkomligt redig och klok. Hon hade ett förträffligt minne, i synnerhet för sina ungdoms dagar och bekanta, och som de flesta gamla personer levde hon sig gärna i tankarna tillbaka i dessa. Som många av dessa även hörde till direktörens ungdomstid, blev moster Nellas minnen och samtal av ett oväntat intresse för honom under de långa sommaraftnarna. Han ordentligt längtade till sin tetimma, kl. 7 om aftonen, ty i stället för att som vanligt dricka sitt te ensam på sitt rum, lät han nu bära ut det på förstukvisten och skickade till moster Nella och bjöd på "en kopp tevatten". Moster Nella var ej sen att hörsamma kallelsen. Hjärtat hoppade i hennes bröst, då hon med sin nystfot i handen trippade ut på förstukvisten, fick taga plats på den gröna träsoffan mitt emot svågern och denne vänligt sade: "Nå moster, hur var det nu igen med..." den eller den händelsen eller person, som hade spelat en roll i deras ungdomstid.

Genast var moster tillreds att nysta fram tråden av otaliga ungdomsminnen, som väl trasslade sig litet i varandra, allt emellanåt, men där dock alltid liksom knutarna på de peruvianska indianernas kuipos, vissa perioder och personer tjänade som minnespunkter och visare. Nu var den stora rättegången en av de förnämsta av dessa punkter, eller rättare en tråd som hemligen löpte igenom dem alla, och då den blev synlig, brukade direktören bli ond och säga: "Se så, se så! Äro vi nu där igen? Låt vara de där absurditeterna. Låt oss hålla oss till verkligheten." Men den stora rättegången var för moster Nella verkligheternas verklighet; och hon kunde ej hjälpa det, den hemlighetsfulla rättegången kom fram igen; och då den småningom fick nya, besynnerliga belysningar och sammanflätningar med en process, i vilken direktören själv varit invecklad, så begynte han efter hand att lyssna till talet om den med en viss nyfikenhet. Det kunde ju möjligen ligga någonting därunder.

Moster Nella kände sig emellertid ungefär som en nattlampa kunde känna (om den kunde känna), som ifrån en vrå i barnkammaren blir förflyttad upp i förmakskronan, eller som en nolla, som får framför sig nr 1.

Hon kände sig helt viktig och märkvärdig och lycklig, kallad så att var afton lysa för sin fruktade, men alltid i grunden älskade svåger. Hon kände sig viktig för hela huset, och var det i själva verket då hon så roade husets herre. Och hennes berättelser blevo allt livligare och den stora rättegången fick allt större betydelse och märkvärdigare skaplynne. Så gick sommaren och mycket i familjens dagliga liv hade ljusnat. Hertha fick använda sin tid hur hon det ville och njöt av denna frihet. Blott att fadern såg henne vid måltiderna, var han nöjd.

En sak fortfor likväl att göra henne bekymmer; det var att hennes fader ingenting gjorde för att sätta i verket det löfte, som han givit henne rörande hennes myndigblivande. Ett par gånger hade hon med klappande hjärta vågat påminna honom därom, men då alltid blivit avvisad med ett strävt svar, antingen att hon "icke behövde bekymra sig därom" eller en fråga: "Varför hon hade så bråttom? Om hon behövde pengar, så kunde hon ju vända sig till honom!".. Den rörelse och goda vilja, som väcktes hos honom genom eldsvådans händelser och Almas död, syntes nu slocknade och hans egoistiska sinnelag åter taga överhanden.

En ung kvinna i förhållanden sådana som Herthas är bra hjälplös. Ju ädlare, ju mera grannlaga och finkänslig hon är, desto svårare är hennes belägenhet. Det finnes personer, som, utan att vilja handla orätt, ha en obeskrivlig svårighet att lämna ifrån sig makt eller penningar. Vi fördöma dem ej, vi veta att egoism och girighet, lika väl som lättsinne och slarv, ha sin rot i böjelser, givna av naturen, och som till en viss grad ligga utom människans makt. "Kära D.! Huru skall jag bära mig åt för att bli av med denna förbannade snålheten?" frågade den rika bankiren B. mer än en gång suckande sin vän och förste bokhållare. Han ville, men han kunde icke befria sig från sin arvsynd. Mången människa kommer icke längre här på jorden än att så vilja. Gott ändå om hon kommer så långt och att -- "vad för människan är omöjligt, är möjligt för Gud". vi fördöma därför egoisten lika litet som någon annan syndare, men vi önska djupt att människors liv och lycka gjordes så mycket som möjligt oberoende av individers fel och godtyckliga vilja. Svenska kvinnor ha i detta avseende ännu mycket att önska av deras fäderneslands lagar.

Herthas själ skulle ha känt bittrare faderns brist av ordhållighet emot henne, om hon icke allt tydligare märkt, att hans sinnesförmögenheter voro i avtagande, och förmodat att däruti kunde ligga grunden till hans uppskov. Med oro såg hon att hans minne för det närvarande försvagades, och att han hade svårt att reda sig i penningeaffärer. Med oböjlig envishet behöll han emellertid för sig ensamstyrelsen över dessa och meddelade sig med ingen. "Säg till när du behöver penningar!" sade han ett par gånger och tycktes icke ana eller ville icke förstå huru föga detta var nog för dotterns frid och framtid. Med bekymmer tänkte hon på denna framtid för sig och sina unga systrar, vilkas väl hon nu kände sig skyldig att moderligt bevaka. Hon såg sig om efter en hjälpare i nöden, men ju mer hon såg sig om, ju mer insåg hon huru oändligt ensam hon stod, utan anförvant eller vän, som kunde giva henne råd eller hjälp. Omständigheterna kallade henne att vara husets och familjens stöd, men nekade henne, vad som allena kunde ha givit henne makt därtill. Hennes frihet och förmögenhet voro båda lika litet i hennes eget våld, och att vända sig till främmande målsmän och till sitt lands domstolar emot sin egen fader och tilltvinga sig den frihet, som han vägrade henne, däremot uppreste sig hela hennes själ. Hon kände dessutom dessa domstolars yttrande över den nyligen väckta frågan om ogift kvinnas myndigblivande vid en viss given ålder, och detta hade skakat hennes tro på deras rättvisa. *

* Se bilagan vid bokens slut.

Det var under dessa nedslående förhållanden, som hennes själ reste sig och fann frid i dess egen rena vilja, och i aningen om en världsstyrande makt, rättvisare än människors lagar och domar. Det evangelium, som Yngve öppnat för henne, begynte kasta sina strålar in i hennes själ. Hon tänkte ofta på orden:

"Rättvise Fader, världen haver icke känt dig;" -- och vädjade tyst från sin jordiska fader till den himmelska, nu hennes enda förhoppning, och förblev stilla vid att troget sköta sina vardagsplikter, under det hon med vaksamt sinne gav akt på tid och tecken, i avbidan på stunden då hon kunde taga ett avgörande steg för att betrygga sin och de sinas framtid.

Hon begynte under denna tid öva ett allt mer ingripande inflytande på sina unga systrars utveckling. Hon sökte vänja dem vid ett bestämt dagligt arbete och visade dem dettas yttersta mål såsom utöver det jordiska livet. De skulle tjäna Gud och hans rike därmed, det var huvudsaken, om i rikedom eller fattigdom var en bisak. Livets mål var i alla fall ett stort och rikt. Och hon talade med dem om Jesus.

Så talade Hertha; men likt den andlige man, vars inre kamp vi nyss omnämnt, ofta tjusad av den höga lära hon förkunnade, drog hon sig mången gång tillbaka i sin kammare för att utgjuta tvivlets och smärtans bittra tårar. Det föreföll henne, som om hon invigde offerlamm; och hon grät över sina systrar, över alla de unga själar, som skulle födas, leva och långsamt dö i denna hårda, orättvisa värld. Sedan torkade hon sina tårar och gick ut ur sitt rum, allvarlig men lugn för att verka, stödja, hugsvala. Hon gömde graven i sitt hjärta och lät blommorna däröver dofta för andra. En viss ovanlig, hög och rörande skönhet utvecklade sig därunder i hennes blick, röst och hela väsen, jämte en stigande makt över andras själar, den hon kände icke utan nöje. I synnerhet fäste sig hennes unga systrar och även några andra unga flickor vid henne med en entusiastisk hängivenhet. Hennes blick, hennes ord syntes verka på dem nästan med magisk kraft.

Vid denna tid tillförde henne skickelsen --

En ny bekantskap

En snillrik väninna sade mig en gång, att hon icke räknade sitt liv efter år, utan efter bekantskaper, som blivit betydande för hennes själs liv. En ny sådan bekantskap var för henne ett nytt livsår. Detta sätt att räkna livsår tycker jag om och har goda skäl att antaga. Började icke min egentliga ungdom genom en ny bekantskap, sedan de år, som vanligen benämnas "de unga", lågo ett gott stycke bakom mig!...

Så hade även Hertha sagt: "Min ungdom är förbi, förbi för alltid", men Yngve Nordins bekantskap hade låtit henne känna, att hon aldrig förr än just nu känt själens rätta ungdomsliv, och dagligen kände hon det alltmera. En dag, då hon, som vanligt, åtföljd av pastorskan besökte honom i egenskap av hans läkarinna, funno de hos honom lagman Carlsson, vilken vi förr omnämnt som en "ädel gammal man". Hans vita hår, det omisskänneliga uttrycket av allvar och redlighet i det öppna, ljusa ansiktet, som tycktes nästan utan skuggor, intog redan i första ögonblicket för honom, och få voro de som, om de kommo honom närmare, icke tjusades av hans milda mänsklighet i detsamma, som de kände vördnad för hans rättsinne och sanningskärlek. Sanningen var hans enda passion, och han satt som en lärjunge vid hennes fötter lyssnande. Därför ock tvekade han aldrig att övergiva en övertygelse, som han funnit felaktig, och att öppet erkänna det. Men personer, som äro rädda om den lilla konsekvensen och älska mer sitt lilla, vardagliga jag än sanningen själv, tillvitade honom detta som en svaghet och en opålitlighet.

Han hade, ävensom Yngve, blivit invald i det utskott -- nej den familj, som utarbetade planen för de nya byggnader för arbetsklassen, vilka skulle resas i stället för dem som nedbrunnit.

De förelade nu Hertha och fru Dahl sina ritningar och kallade dem med detsamma till medarbetare i denna familj.

"Jag tar för givet", sade lagman Carlsson, "att husmödrarna i svenska städer aldrig blivit rådfrågade angående husens inredning. Jag kan inte annorlunda förklara den brist av bekvämlighet, som vanligen råder i boningarnas anordning, i synnerhet i den ekonomiska avdelningen. Likväl i vårt land, där man kan räkna åren efter vintrar, huru viktigt är det ej att sörja för trevnad och bekvämlighet inom hemmet för den stora delen av dess liv som upptages av de dagliga sysslorna för livets behov. Man har i de stora våningarna nog sörjt för förmak och matsal, men de andra rummen, i synnerhet tjänstefolkets, få vara var och hur de kunna; och i de små boningarna måste husmodern ofta söka köket över en gård, en förstuga eller i en annan våning. Vi måste ha detta annorlunda; vi måste skapa möjlighet till trevnad och bekvämlighet inom hemmen för deras invånare, och nu begynna i vår stad, och -- ni måste hjälpa oss därmed!" Dessa senare ord voro ställda till de närvarande fruntimren.

Detta uppslag ledde in på det ämne, vilket alltid var närvarande i Herthas själ och liksom liv av hennes liv.

"Jag tackar er", sade hon leende, "att ni vill tillåta fruntimren att tänka och döma över ämnen som, nära angå deras trevnad, det vill säga deras väl!"

Det låg ingen bitterhet i Herthas uttryck, fastän i orden, -- hon kunde ej hjälpa det -- låg en hemlig förebråelse. Lagman Carlsson hörde denna och upptog utmaningen på ridderligt vis.

"Det finnes troligen ingen", svarade han milt, "som högre än jag skulle önska att fruntimren rådfrågades och hördes i de flesta livets frågor Deras naturliga takt och medfödda inblick i tingen skulle göra dem till de bästa rådgiverskor, i synnerhet om de uppfostrades att fullt förstå de ämnen som kunna komma ifråga."

"Vilka äro dessa ämnen?" frågade Hertha.

Men nu yppade sig en stor skiljaktighet i lagman Carlssons och Herthas åsikter. Lagmannen tillerkände kvinnan den allra högsta, ja, en i hela släktet ingripande inflytelse genom inverkan på familjelivet och sedligheten; han ville se henne utvecklad till sitt fulla värde och välde för hemmet, för mannen, barnen, föräldrarna syskonen och genom denna krets för samhället, men han ville ej se hennes uppfostran riktad på någon verksamhet utom hemlivet och dess närmaste värld. Han ville ha allmänna läroanstalter för henne, men endast riktade att utveckla henne för denna krets, "vilken tydligen naturen och naturens herre skapat henne för".

Det var den gamla skolans åsikt som han, ehuru med några modifikationer i liberal riktning, och med undantag för "ovanligt begåvade fruntimmer", framställde.

Hertha kunde ej tiga till detta, icke höra en ädel man yttra dessa, i hennes ögon mycket ofullkomliga åsikter, utan att hennes ande uppreste sig, likt sköldmön på sin stridshäst vid stridsbasunens ljud.

"Kan någon jordisk domare", sade hon allvarligt, men utan hetta, "döma över detta? Har han suttit med i Guds rådslag och hört skaparen säga till kvinnan: "Dit skall du gå och ej längre!" Är det icke att inkräkta den högsta domarens ämbete och inskränka hans rike, när jordiska domare vilja binda med sina stadgar en varelse, som han skapat till sin "avbild", när de kring henne draga en liten, trång krets och säga: "Härinom skall du andas, känna, tänka, skåda men icke därutöver; Gud vill det". O! nej, Gud har icke velat det", fortfor Hertha, i det en stilla men innerlig eld småningom livade hela hennes väsen. "Gud har icke velat det så. Fråga alla vakna, alla ljussökande själar av mitt kön vad deras skapare säger dem i deras samveten, och ni skall höra ett annat språk. Får jag tala?"

"Ja, tala!" svarade lagman Carlsson, på en gång förvånad över den unga flickans ord och uttryck och i hög grad nyfiken på vad hon skulle säga, "tala, jag vill lyssna och lära!" tillade han hjärtligt, då hon ett ögonblick dröjde att yttra sig.

Hertha återtog: Så talar Han till mig och till varje själ som söker friheten och ljuset: "Du är mitt barn, och allt som är mitt det är ditt, ditt rättvisa arv och din del, vare sig frihet, vetande, konst, välde, sällhet eller något, som jag skapat haver, i den värld som jag givit dig och din broder att råda över och förhärliga. Du är mitt yngsta barn och mitt sista vittne bland de skapade varelserna på jorden. I ditt hjärta skrev jag min kärlekslag. Gå, intag din del i mitt rike, på det du må, i alla dess delar, vittna om mig och hjälpa din broder att utbreda det på jorden."

Så talar fadern än i dag till sin dotter. Men vad säger brodern till systern? Säger han icke: "Jag är den förstfödde; mig bör större delen av arvet tillkomma. Du får nöja dig med den del jag lämnar dig ty jag är den starke, och makten och äran och härligheten äro mina. Sök arbete, ljus och glädje inom den krets som jag anvisar dig, och då skall du få mitt stöd och min gunst. Men akta dig att göra intrång i min del, ty då går det dig icke väl, och du går ifrån din rätta bestämmelse, som är att -- roa och att tjäna mig."

Hertha höll upp. Lagman Carlsson sade: "Jag erkänner riktigheten av broderns tal, ehuru det i åtskilliga länder numera blivit betydligt förmildrat, förnuftigare, manligare, men -- låt oss nu höra vad systern svarar!"

"Jo, detta", fortfor Hertha. "Broder! Gud skapade oss båda till "sin avbild", gav oss båda att råda över jorden och gav oss åt varandra till hjälp, att vi måtte tillsammans förhärliga honom på jorden. Icke gjorde han dig till min herre, och att du blev det en tid, det störde ordningen i världen och tillslöt för oss paradiset. Som likar födde han oss på den första morgon, då allt ännu var gott; som likar har han återfött oss på denna andra skapelsedag, då den andliga människan föddes på jorden, och ställt oss åter bredvid varandra som tvenne sökande till Eden, och blott hand i hand kunna vi återfinna det. Icke vet du, icke vet jag ännu vilka krafter han givit dig eller mig; -- men giv mig mitt fädernearv av frihet, min del av livets rikedom, och av allt det Gud givit oss, och allt som är mitt skall bli ditt, och din lott liksom min skall fördubblas."

Hertha höll åter upp. Lagman Carlsson sade: "Systern talar icke illa, så där "in abstracto", men nu till den praktiska tillämpningen av hennes tal. Vad vore den, till exempel i närvarande tid? Vad begär hon av sin broder?"

"Möjlighet till uppfostran och självbestämmelse i likhet med honom", svarade Hertha med allvar och eld. "Öppna för henne skolor och lärosalar, som ge henne tillfälle att lära känna sig själv och sina medfödda anlag, öppna sedan för henne vägarne att i frihet få utöva dem; de bli eljest för henne och för samhället ett dött, ett begravt pund. Tag bort de gamla skrankorna, bort med all klenmodig fruktan; hav ett storsinnat förtroende till Gud att han kan leda och bevara sitt verk. Låt systern liksom brodern fråga sig: "Varmed kan jag tjäna Gud och hans rike på jorden?" Och låt dem svara genom den fria utvecklingen i hans tjänst av den gåva, det pund han givit. Så tillsammans sökande det högsta goda, skulle de ej finna varandra och förenas innerligen såsom blott sällan nu?! Broder, syster, Guds barn! De orden böra bli till sanning på jorden; men de kunna först bli det, när båda syskonens frihet infört bådas fullhet och fullkomlighet. Säg därför icke: Detta är mannens del och detta är kvinnans del, utan säg snarare: Man och kvinna äro tvenne delar av samma mänsklighet, kallade att tjäna Gud, den ena som man, den andra som kvinna, enligt den gåva och den kraft som han givit."

Hertha tystnade men hon hade talat med den hänförelse, som är den starka övertygelsens, och som aldrig förfelar att göra ett djupt intryck på åhöraren. Lagman Carlsson hade uppmärksamt lyssnat till henne och betraktat henne, under det hon talade livad av en ädel och innerlig ingivelse. Då hon upphört, teg även han en stund, sedan sade han: "Ni är den bästa sakförare i detta ämne, som jag ännu haft att göra med, och jag tillstår att ni låtit mig se det ur en ny synpunkt, och möjligen är den, som hittills varit min, alltför inskränkt. Emellertid tål dock saken att betraktas litet närmare och jag måste ännu ge er åtskilligt att svara på. Ni har endast framställt ljussidan av befrielsens följder. Låt oss ett ögonblick betrakta frånsidan."

Lagman Carlsson framställde nu flere skarpa skuggor av denna, många hämtade ur det verkliga livet i åtskilliga länder, och tecknade åtskilliga karikatyrbilder av den emanciperade kvinnan, alltför ofta framställda och väl kända att vi skulle behöva upprepa dem. På detta svarade Hertha:

"Hav tro till det gudomliga; giv det rum och det skall segra; väck det och låt Gud styra. De karikatyrer, ni nämner, ha uppkommit just av motsägelsen, såsom monstren bland blommorna uppkomma av brist på luft och ljus; de äro foster av en strävan, som ej funnit sitt rätta utlopp; de bevisa tillvaron av ett liv, en längtan, som förtjänade en bättre ledning. Giv den, genom rättvisa och kärlek; väck det högre medvetandet; låt de kvinnliga idealen, eller rättare de mänskliga ideal som kvinnor representerat, vare sig i det husliga eller medborgerliga livet i vetenskap, konst, slöjd, eller i det högsta, det religiösa livet, framstå klara för uppväxande kvinnors blickar, och de skola älska dem; giv dem frihet att bilda sig efter dessa förebilder, och skönheten skall skrämma bort karikatyren. Missbildningarna, som ni talar om skola försvinna som irrbloss vid solens uppgång."

Samtalet fortfor länge på detta vis, och Hertha, som allt mera inspirerades så väl av ämnets egen rikedom som av njutningen av en andlig strid med en motståndare av överlägsen kunskap, ädel, insiktsfull, och i sanningskärlek hennes like, utvecklade allt mera sin inre skatt av stora åsikter, sinne för det allmänliga, om än ej ännu fullt klar inblick i det särskilda.

Yngve hade vid stridens begynnelse icke utan någon fruktan och oro hört hennes skarpa uttryck; men allt som den fortgick, blev han lugnare, gladare och stoltare över sin väninna och märkte med glädje det intryck som hennes ord och väsen gjorde på hans gamle vän. Han hade begynt med att understödja Hertha, men roade sig sedan att med skämtsamma anmärkningar förstärka än den ena, än den andra partens argumenter.

Pastorskan, som troligen ansåg samtalet vara ett av dem "som icke angingo henne", gick emellertid ut och in, intill dess hon uppdukat i rummet en rik anrättning av årstidens bär och frukter. Hertha gick nu att biträda henne vid serveringen. Livad av samtalet och av sin egen del däri, hade hon kanske aldrig varit så ståtlig och tillika så kvinnligt huld och behaglig som nu, då hon bar fram till männen de sköna frukterna ur prästgårdens trädgård. Yngve betraktade henne och försjönk i tystnad, under det han lyssnade till lagman Carlssons ord av beundran över Hertha, vilken han hittills blott kände genom ryktet. Hertha såg att gillande och älskande blickar fästes på henne, och hon kände sig underligt lycklig.

Vem helst, som Gud givit en gnista av den eviga elden, som känt denna länge innestängd bränna under askan i hjärtats djup, och på en gång under någon handling eller under ett samtal (ty ord äro också handling) fått ge den luft, fått se den lysa och upplysa hittills ej fullt kända skatter och blivit medveten om sin egen rikedom, denne skall väl förstå Herthas känslor i denna stund.

De skola lätt förstås av snillrika män, men näppeligen av många kvinnor i närvarande tid, så sällsynt är det att deras snillegåvor få göra sig luft i en atmosfär värdig dem. Tidigt, där de förefinnas, tagas de i fåfängans, i salongslivets tjänst, och kunna de icke tjäna där, så -- stoppas de in i byrålådan eller ock in i själen igen, om än denna skulle kvävas därav.

Då lagman Carlsson steg upp för att gå, fattade han Herthas hand med ett uttryck av innerlig högaktning, i det han sade:

"Vi ha i dag mötts som kämpande, men vill ni lova mig ett? -- När helst ni behöver en faderlig vän och tror att jag kan tjäna er, lova mig att kalla på mig?!..."

Hertha tryckte hans hand emellan båda sina händer, såg in i hans klara, välvilliga ögon och sade:

"Vill ni ibland låta mig få tala med er! Det skall styrka min tro på rättvisans, på det godas framgång."

"Det godas framgång!" utropade den gamle med ungdomseld, "den är given, oundviklig, som Guds försyn. Vi böra, i synnerhet i denna tid, icke tvivla på framgången av någon befrielse, någon sanning, som är oss kär. Vi behöva blott tålamod och -- hjärtan modiga och varma, sådana som -- ditt, unga flicka!" Och med faderlig innerlighet slöt han Hertha till sitt bröst och tryckte en kyss på hennes rena panna, i det han tillade: "Gud har givit dig ljus; -- lys dina systrar!" Sedan kysste han hennes hand, bugade sig djupt för henne och gick.

Hertha, intagen av en för henne helt ny men förtjusande känsla, hade en stund låtit sitt huvud stilla vila vid den gamles bröst, sedan stod hon tyst försänkt i tankar. Yngve såg därpå icke utan en viss känsla av svartsjuka, men när Hertha vände sig till honom, strålande av en inre morgonrodnad, kunde han ej hindra sig att utbrista:

"Vad du ändå är vacker, Hertha!"

"Så sade även Alma ibland!" svarade Hertha, i det ett vemodigt uttryck beslöjade hennes strålande ansikte, "och jag bekänner, att jag vet mig kunna vara vacker för dem jag tycker om, eller då jag är lycklig, men ibland, och för dem jag inte tycker om, kan jag vara rätt ful, Yngve."

"Det kan jag nog tro", sade Yngve leende, "fast jag inte sett det. Mig har du alltid synts vacker, Hertha. Du förstår nog, att jag inte talar om den blott yttre skönheten; du vet nog, att du inte är vad man vanligen kallar vacker, men jag talar om uttrycket, om -- det hela hos dig. Nyss då du bar till oss frukterna, syntes du mig en verklig Iduna. Och min Iduna är och förblir du, min sorg- och sårläkande gudinna!"

"Men som så när glömt sin patient i afton!" sade Hertha glättigt, i det hon satte sig ned vid ett bord för att bereda de vita bindlar, varmed Yngves knä allt ännu måste lindas. Solen, som i nedgången sände in sina strålar i rummet genom trädens vaggande löv, kastade gyllene dagrar över Herthas hår och händer. Yngve hade aldrig så känt deras skönhet, och han yttrade vad han kände. Hertha såg då på honom med en allvarsam och nästan förebrående blick, i det hon sade:

"Prata inte så där, Yngve!"

"Varför inte?" svarade Yngve, "om jag pratar ut vad som är sant, och vad jag tänker. Får jag inte säga vad jag tänker? Och du -- är du nu fullt uppriktig, Hertha? Kan det verkligen misshaga dig att jag finner dig skön, och att jag yttrar det?"

"Nej; det behagar mig snarare, men just detta misshagar mig och -- förödmjukar mig. Vi ha hittills funnit vår glädje i det heliga och högsta, det översinnligt rena. Låt oss icke sjunka ner till det vanliga och lilla!"

"Du är för sträng, min väninna. En oskyldig fröjd över den kroppsliga skönheten hos andra eller hos oss sjålva, om vi äga någon, är säkert rättmätigt och även välgörande. Gud har givit oss skönhetssinnet och skapat det sköna som ett uttryck av hans härlighet. Det är också en port, varigenom vi se in i hans himmel."

"Du har kanske rätt, och ändå blir jag vid vad jag nyss bad om. Det är kanske min egen svaghet jag fruktar. -- Jag fruktar att bli behagsjuk på vanligt, simpelt sätt, och det -- vill jag icke. Livet är mig för allvarsamt och stort för sådana små strävanden och små njutningar. Och om du är min vän, skall du icke göra förbund med dem mot mig, utan hjälpa mig att ringakta dem. Är jag nu uppriktig nog, Yngve?"

"Du är en ståtlig flicka, och jag vill göra allt som du vill. Det vill säga, att jag skall i vissa fall tiga med vad jag tänker. Ty att tänka och tycka, det kan då ej förbjudas. Men du har ett lätt medel i din hand att hindra mig tänka och tala såsom nyss. Var ful, såsom du säger att du kan vara. Låt mig se din fulaste min."

"Jag vet inte om jag kan visa dig den, men jag vill försöka. Nu skall jag se i dig orättvisan och våldet livslevande!" Och Hertha antog trotsets och hotets uttryck. Sedan log hon, i det hon sade: "Var jag nu ful, avskräckande nog?"

"Ja och nej. Du var icke behaglig; men -- jag kände, som om jag måste göra förbund med dig mot den, som du skulle se så där på, och -- slå omkull honom, om det än vore -- jag själv!"

"Skulle du? O! Yngve, detta skall jag inte glömma!" sade Hertha; "ty nu har jag förstått huru god du är; och jag vet nu, att du fullkomligt förstår mig!" Tårar fyllde hennes ögon; men hon avtorkade dem hastigt, i det hon sade, "Men vi ha nu varit som ett par barn; och ändå ha vi nyss haft så allvarliga ämnen för oss. Vill du ej, innan solen gått ned, göra din aftonpromenad? Låt oss se solnedgången ifrån Almas grav; och under vägen, säg mig något om den sköna, gamla mannen, som jag nyss lärt känna och redan håller av. Jag kände mitt hjärta växa under det han var med oss. Det är en härlig känsla."

Snart voro de båda på vandring till den stilla graven, under det de talade om ämnen som låta hjärtat växa, ty de talade om en god mans och medborgares liv och verksamhet.

Kyrkogården låg på en höjd, och från Almas grav hade man en skön utsikt över Klarån, ängarna och gårdarna vid dess stränder och den skogiga nejden däromkring.

Yngve syntes denna afton mera tröttad av vandringen än vanligt. När Hertha satt sig ned på den grönmålade bänken vid graven, satte sig Yngve även, som vanligt, på en grästuva nära invid för att kunna bekvämligt sträcka ut sitt lidande ben. Solen gick ned i härlighet över den spegelklara floden, aftonvinden fläktade mild men frisk över de sovandes vilorum, resedan doftade ljuvligt ifrån graven. Yngve lutade stilla sitt huvud mot sin väninnas knä. Så sutto de och betraktade det sköna skådespelet framför dem, ända tills dess glans förbleknat. Ingendera talade, men att döma av uttrycket i deras blickar, tycktes Yngve med hängiven njutning vila i ögonblickets fullhet vid den ädla väninnans sida, under det att hennes själ lösgjorde sig från ögonblickets liv för att fatta en fjärran syn, som allt klarare syntes framstå för hennes inre öga och som lät hennes hjärtas låga brinna högre, hennes ögon stråla av ett allt skönare ljus.

Yngve såg det, men ville icke nu med någon fråga störa hennes inre skådning, hennes själs ingivelse. Han vördade hennes tystnad såsom man fordom vördade prästinnans, till vilken gudomligheten talar.

Från denna tid fick verkligen Herthas själs öga en klarare syn, hennes hjärta ett nytt hopp. Hon sammanträffade ofta på prästgården hos Yngve med sin nya bekant och vän, och de samtal som fördes mellan dem, och i vilka stundom den goda pastorn tog del efter sitt egendomliga lynne, blevo genom hennes ledande frågor och inflytande allt rikhaltigare allt mer ljusbärande.

Ofta, då hon från dessa samtal vandrade vägen hemåt, tyckte hon som om hennes kropp hade fått vingar, som om hon andades med nya lungor. Hennes tankar utvecklade och ordnade sig på ett sätt, som gjorde henne ett obeskrivligt nöje och som överraskade henne själv. Dissonerande ackorder upplöste sig för de eviga harmonier, som bröto in i dem.

När hon gick genom stadens bedrövliga ruiner, ertappade hon sig stundom med att vilja sjunga.

När hon efter sådana samtal återkom i sitt hem, tycktes nytt liv och ny levnadsfriskhet komma med henne dit; och där var intet som icke ordnade sig och ljusnade under inflytandet av hennes ljusnade och allt friskare, frimodiga sinne.

Men vi ha länge nog uppehållit oss vid "Herthas del"; vi måste nu även litet se till deras, vilka ha del i vår historia såsom blad och knoppar i plantans liv. som man på en vacker dag går ut för att avlägga besök hos vänner och bekanta för att fråga hur det står till, och ha en liten smula vänskapligt prat om hälsa och sjukdom, om giftermål och dödsfall, om ditt och datt, inom den krets där vi leva, så vilja vi nu hos gamla bekanta i Kungsköping avlägga några --

Korta besök
N:o 1

Professor Methodius sitter vid sitt skrivbord omgiven av böcker och bläckfläckar, tungt arbetande att med axiomernas nödvändighet och makt sammanbinda länkarne i världstankens och världshändelsernas kedja. På detta vis, och "begynnande med begynnelsen", skall han axiomatiskt och ovedersägligen kunna ådagalägga, huruledes och varigenom hela människosläktet skall förbättras och förlyckligas. Allt, säger professorn, kommer an på systemets fullständighet, på metodens följdriktiga genomförande på alla punkter, och att intet enda led överhoppas. Ännu har ej professorn fått sitt system att rätt gå ihop, rätt "ta skruv", eller "ta knäcken", som han brukar säga, men han ser dock stunden komma allt närmare, och nu skall att begynna med det första arket av: "Jordens och människosläktets danings, utvecklings, forntids, samtids och framtidshistoria" gå genom tryckpressen. Med hemlig stolthet och författarefröjd skriver nu professorn om och om, för att få den rätt om- och sammanfattande den storartade titeln till arbetet:

"Jordens och människosläktets danings, utbildnings, forntids, samtids och framtids historia."

På andra sidan av rummet sitter Mimmi Svanberg och skriver:

Min kära Gustav!

Det är visst att jag är den beskedligaste syster i världen, ty just nu har jag sagt nej åt fem invitationer och försummar som bäst minst tjugusju angelägna kommissioner, -allt för att sätta mig, enligt din nådiga befallning, att roa dig med skvaller ifrån vår goda stad, som nu vanvördigt och majestätsbrottsmålsmässigt (är det ej ett storståtligt ord?) i stället för Kungsköping kallar "skvallerköping!" Det är då ovärdigt!... "Först vill du veta om pappas och mitt befinnande." Tackar som frågar. Pappa skickar just nu till tryckning första arket av sitt stora arbete, med den där långa titeln, som jag aldrig kan komma ihåg. Han, nämligen pappa, är lycklig över sitt ark och som vanligt änglagod och fridfull. Jag har en hel hop -- myror i huvudet, och däribland huru jag åt tant Marianne skall kunna få en klädning, "inte för grov och inte för fin, inte för tarvlig och inte för rar, inte för gammal och inte för ung inte för allvarsam och inte för glad, inte för svai och inte för varm, inte rutig och inte randig och inte för dyr", och -- inte, jag vet inte allt vad, utan lagom och passande. Det är lätt och roligt! Tycker du ej? Men adjö nu med alla myror; jag vill skvallra för dig om alla dina "inklinationer och aversioner" i Kungsköping. Först om Kungsköpings Korsar (såsom du titulerar fru Tupplander), ty det är troligt, att jag snart kommer i fejd med henne huru ogärna jag vill det. Men jag kan icke se med lugn, att stackars Amalia Hård undanskjutes och förtryckes för ett en gång begånget fel, som hon vill gottgöra av hela sin förmåga och kan det även bättre än de flesta i hennes belägenhet. Och vore du här, så vet jag att jag hade en riddare i den kampen, som jag nu ej vill tala mera om. Fru Tupplander är sedan en tid i stor vigilans, går in och går ut i hus och stuga och hennes pirat riktigt vill brista, så tyckes den svälla av alla nyheter som den fylles utav, de må nu vara grundade eller ogrundade, och jag väntar mig att något ovanligt kommer ut därav, åtminstone -- en liten korsarbyting. Och nu till dina inklinationer; ty om dem gå varjehanda rykten och du får bruka din sinnesstyrka för att bära dem rätt.

Först din "höga inklination" Hertha. Hon tyckes inklinera starkt till en ung man, vars vårdarinna och stöd hon varit allt sedan eldsvådan, och det påstås att de tu skola bli ett framdeles, vartill jag hjärtligen önskar lycka, ty de äro ett vackert och ädelt par Blott att gubben Falk icke säger nej, ty den unga mannen är utan förmögenhet. Emellertid är Hertha betydligt vackrare och hyggligare än förr och -- det är bäst att du är i din expedition i Stockholm.

Din "lilla inklination" Alina Duva! Kära bror! Akta dig! där är en Örn som falkar på henne och tyckes ämna föra henne bort i sitt bo. och det ser ut, som om fru Uggla skulle snart icke få mer än fem mamseller Duva att sörja och sucka för.

Din "gamla inklination" Ingeborg Uggla -- jag bereder dig på, min bror, att hon icke torde vänta på att du kommer och bugar dig för henne. Vår hederliga doktor Hederman torde gå dig i förväg. Jag tror honom vara på väg därtill. Häromdagen, i ett sällskap där vi båda hade tämligen ledsamt tillsammans, satte han sig mitt emot mig och började samtalet så här:

"Är inte Ingeborg Uggla bra förändrad sedan en tid?"

"Huru, menar doktorn?"

"Jo, hon är nu så vänlig och verksam för andra; sitter inte jämt och petar med sin virkning eller sin paryr och syr små grannlåtssaker som alltid förr; -- hon kläder sig enkelt, och styr inte ut sig som förr; är ej heller jämt i sällskap och vad jag kallar utsjuk, utan begynner bli helt tarvlig och trevlig."

"Vet ni!" sade jag, "att om mången flicka är 'utsjuk', så är det emedan hemmet är sjukt eller tungt för henne och så har det varit för Ingeborg. Modern är behagsjuk och giftassjuk för dotterns räkning och gör henne livet surt. Men om Ingeborg sysselsätter sig mycket med sin toalett och syr själv sin grannlåt, så är det emedan hon därmed besparar penningar för andra ändamål, ty hon gör i tysthet mycket gott och har alltid gjort det, så länge som jag känt henne."

"Är det möjligt?" sade doktorn, som syntes både förvånad och rörd. "Jag tänkte", fortfor han, "att hon var en sådan där fin fröken, som hemligen rynkar näsan åt fattigt folk och åt simpelt, hederligt folk."

"Då bedrar ni er", sade jag. "Ingeborg är verkligen en fin fröken, men hon är också en god och ädelsinnad människa, har ett varmt hjärta för de nödlidande och värderar ingenting så högt som en person av verkligt värde, till exempel -- er!"

"Mig!..." sade doktorn och blev helt röd i synen. "Det är inte möjligt!..."

Jag skrattade och sade: "Fråga henne, så får ni höra!" Och jag berättade honom nu några vackra drag, som jag visste om Ingeborg. Vår goda doktor hörde snålt på och såg helt hjärtnupen ut, men sade blott:

"Hur man kan misstaga sig!..."

Och nu misstänker jag att dessa båda människor, som hittills av luttor rädsla för varandra icke vågat närma sig varandra, kommo att -- förstå varandra bättre. Du förstår mig. Ingeborg har, det vet jag, länge hyst en känsla för doktor Hederman, som hon ansett odelad och det har gjort henne försagd och blyg i hans närvaro. Jag hoppas, att du bär den här upptäckten med sinnesstyrka. Men, stackars min bror, vad skall du säga, när jag nu går att tala om din "feta inklination". Sätt en vattenkaraffin i ditt grannskap då du läser detta och hör:

Som du vet, så tycker jag om att vara med i alla våra fem eller sju sällskapskretsar och kotterier i staden, och därför var jag för någon tid sedan i den tredje eller fjärde rangens societet, på en av de där subskriberade balerna, som du känner. Hökar-ålderman Jönssons fru och döttrar, Adelgunda och Concordia voro där, alla tre så vita, feta och frodiga som någonsin kunde önskas av släkten, som du vet håller mycket på det goda hullet. Jag sökte som vanligt att få litet kommers med fru Jönsson, som roar mig mycket, och jag satte mig nära henne under dansen och sade: "De äro ändå bra trevliga de här balerna och för gott pris!"

"Det kan jag just inte säga!" svarade fru Jönsson buttert; "det kostar tolv skilling för var bal, och i afton blir de bara fyra danser, det är tre skilling dansen. Det är dyrt nog det, tycker jag. och hur man flänger i valsen! Inte lär man få något hull på det viset. Jag är säker på att Adelgunda blir helt mager av det flänget!..."

När valsen var över, kallade fru Jönsson till sig Adelgunda och gick med henne ut i tamburen. Jag följde med litet nyfiken och såg den ömma modern taga upp ur sin påse en stor smörgås med medvurst på, som Adelgunda måste förtära på stående fot

"Fru Jönsson vill motarbeta flängets verkan på hullet?" sade jag litet skämtsamt.

"Ja, det vill jag", svarade hon allvarsamt, "må tro det, man får minsann icke så lätt på sig igen det hullet, som man dansar av sig. Och till när man är förlovad -- flickor bli alltid magra då."

"Förlovad?" utbrast jag, "är Adelgunda förlovad?"

"Ja då, kors! Vet inte mamsell av det? Jo, hon är nyss förlovad med löjtnant Krongranat. Så nu blir hon en liten hennes nåd; joho, jag tackar, jag!"

Jag gratulerade och förundrade mig och såg på Adelgunda, som stod där och åt sin smörgås med medvurst på och såg lugn och fet och vit och verkligen rätt bra ut.

"Nå, det kan jag säga", sade jag, "men var är då fästman?"

"Bortrest nu till Stockholm för att köpa upp några småsaker" -- svarade fru Jönsson, i det hon blinkade betydelsefullt med ögonen halvt till mig och halvt till Adelgunda.

"Jaså, jag förstår", sade jag, "och jag undrar inte på om mamsell Adelgunda blir mager; det måtte vara oroande att veta fästman så där långt borta, helst i Stockholm!"

"Åh, ingen fara!" sade Adelgunda med orubbligt lugn.

"Tänk om han blir borta?"

"Åh ingen fara; han kommer nog igen", sade Adelgunda.

"Och när skall bröllopet bli, om jag får fråga?"

"Till Mårtens gås", svarade fru Jönsson; "jag tänker, att mina gäss ska vara tillräckligt gödda till den tiden. Vi ska ha ett stort bröllop, ty hela släkten måste bjudas, och jag får minsann inte lägga händerna i kors på hela tiden dit, och ingen hjälp kan jag ha av Adelgunda, för jag vill inte hon skall fäkta och bråka och mista hullet på det. Nej, då må jag hellre slita. Det är nu mödrars lott och världens gång."

Du ser nu, min bror, "världens gång" med dina inklinationer i Kungsköping; och jag ser härifrån hur det griper dig, jag ser hur du går till kakelugnen och tänder på -- din cigarr och sätter dig i soffan att röka den!

Till straff därför måste du nu höra litet om våra föreningsaffärer, om vårt syskonförbund. Det går bättre därmed än du, fru Uggla & C:o förespått, ja så bra, att det är en glädje åt det, och de där nya familjeförbindelserna tyckas särdeles ägnade att göra människor på gott vis bekanta med varandra och föra till vänskapsförbindelser och även till några av varmare art, sådana jag nyss omtalat. Och sedan de där besöken i de fattiga hemmen, deltagandet för deras angelägenheter; jag säger dig, broder, att det verkar mera gott än du kan tro; ja, endast det att en fattig familjemoder eller fader får tala ut sina bekymmer, sina utsikter och önskningar för sina barn, redan det skaffar frisk luft i bröst och boning för dem som i mörkret sitta. Arbetsamhet, trevnad, förhoppning växa tydligt under den trogna tillsynen av de bättre lottade. Och man kan deltaga och hjälpa i månget avseende även utan penningar. Grevinnan B. är outtröttligt verksam och god. Det är en glädje att följa med henne i hennes kvarter. Greven är också förträfflig i råd och dåd. Vår goda pastorska strävar för småbarnen och småbarnsskolan utan rast och ro, (är i synnerhet de moderlösas moder) och arbetar på att förskaffa den en bättre lokal än den nu har att fägna sig av! En mängd arma mödrar komma alla dagar och bedja, att man måtte där upptaga deras barn under dagen, på det de må kunna vara ute och arbeta för dem. Med pastorskan besökte jag härom dagen skolsalen, där barnen blivit inrymda efter eldsvådan. Där var en förfärlig trängsel, men likväl snyggt och ordentligt. Ett par små frispråkiga barn berättade oss skolans öden efter branden på följande sätt:

"Alldeles när frun slutade morgonbön!... dä va ju månda'n då? -- Jaha, för si torsdan brann dä; och freda'n va alla människor yra i huvet, och lörda'n va helgda'; -- först om månda'n kom barna hit igen -- då så steg herrn in -- han som styr för huset. Och han sa, att frun och vi alla skulle laga oss till att flytta på eviga momangen för att byggningen skulle bli åt di oppbrända så mycke som stog te. Och då bli ett förskräckligt kolorum kan veta; och vi fick gå våra färde. Men se'n rätt som dä va, så talte frun med arbetsdirkschonen riktigt riellt, å sa att dä va ingen bit bättre för henne och oss än för andra att bli rakt bums husvill. Å då va dirkschonen så go' å packa ihop oss här inne, så vi fick hålla på igen. Men si dä allarvärsta ä att di lever så oregerligt därinne i di andra kamra här breve, där så många av de oppbrända nu bor. Ibland vet vi inte vårt lilla liv te oss vi, bara av förskräckelse helst efter sen frun nu blivit sjuk av strapaserna; och om inte mor Amalia vore, så visste vi oss ingen levandes rå'! Men hon är så rar hon och så beskedlig och lär oss så bra så -- dä riktigt rolitt nu!"

Det var under mattimman som vi så språkade med barnen. Men vet du vem den "mor Amalia" var, som gick omkring och gav barnen mat, samlade dem sedan till bön, läsning och sång och undervisade dem med en bestämdhet och moderlig huldhet tillika; som gjorde att barnen lydde henne som naturen lyder vår Herre, denna mor Amalia som barnen så mycket berömde, jo, det var just samma Amalia Hård, som du nog minnes i hennes glada dagar och vars senare sorgliga historia du även vet. Småbarnsskolan hade blivit inrymd (rättare inklämd) i en sal i huset där hon bor; och hon har tagit den sjuka skolfrun in i ett av sina två rum och vårdar henne där under den tid, som hon icke förrättar hennes tjänst i skolan. Bredvid hennes lilla gosses vagga sitter nu en liten nioårs flicka med lama ben men friskt sinne, klara ögon och den vackraste barnröst, och sjunger så att det är en lust att höra. Amalia lär henne nya visor och låter henne sedan sjunga dem med skolbarnen. Amalia har alltid haft ett gott hjärta även i sina yra ungdomsdagar och visar det nu, ävensom en förmåga och god vilja, som man icke trott henne om. Kärleken till barnet synes ha förädlat henne och utvecklat hos henne ett moderligt sinne även för andra barn. Om fru N. dör av sin sjukdom, vilket är sannolikt, emedan det är ett gammalt bröstlidande, så kunde möjligen Amalia bli antagen till lärarinna för skolan, om icke om och i synnerhet fru Tupplander vore i vägen. Världen är ändå bra litet rättvis, som gör mycket av en stunds felsteg och så litet avseende på år av trohet, pliktuppfyllelse, försakande kärlek, arbetsamhet och i allt detta den goda viljans synbara allvar och kraft. Amalia synes nu såsom pånyttfödd, och helt lycklig av sin nya verksamhet. Få se blott hur länge den får räcka. Jag förutser ett duktigt napptag med vår Korsar. Pastorskan är ej heller rätt nöjd med saken. Men jag hoppas att vår herre hjälper oss, jag menar Amalia, Hertha och mig.

Apropos om mig så håller jag på att förlora mitt hjärta, kan du gissa till vem? Jo, till din vän och fruntimmersföreningens avsvurne fiende, protokollsekreteraren N. B. Han är så beskedlig mot vårt fattiga folk! Och han må då vara så ond som han vill mot fruntimmersföreningar. Det håller emellertid på att ge sig något därmed. Mot mig är han särdeles gunstig (fast jag ofta vänder mig till honom i varjehanda församlingsärenden); och det är som jag tror emedan jag merendels narrar honom att skratta. Han gör allt vad jag ber honom om. Jag har i allmänhet märkt, att vad man ej får för nödens skull, det får man ofta för ett gott skratts eller skämts skull. Och därpå ha din vän N. B. och jag blivit rätt goda vänner. Men du vet vad jag sagt: Träffar jag en gång en förmögen man -- ty fattig vill jag icke bliva, om jag kan hjälpa det, allra minst som gift -- hjälpsam och god (på förnuftigt vis, förstås!) som jag kan tycka om och som vill ha -- mig och pappa med mig, så -- svarar jag icke för vad som kan hända!

Nu skrattar du åt mig och jag gör så med och går att ställa om pappas kvällsvard och sedan sjutton andra ting, men förblir dock evigt och innerligt

Din tillgivna syster
Mimmi S.

N:o 2

Fru Uggla sitter i sin länstol och läser tidningarna, under det hon emellanåt smuttar på sitt eftermiddagskaffe. Nu lägger hon bort tidningen, tar av sig glasögonen och sätter sig lite bättre upp i stolen, suckande med hemlig tillfredsställelse:

"Så många gamla fruntimmer döda och tre av dem mina goda vänner!... Det är visst att de här tidningarna ändå äro bra intressanta. Man får veta så mycket. Vad är det nu igen, kära Ingeborg? Kan jag då inte få vara i fred?..."

"Inte nu, mamma lilla, omöjligt! Jag måste ha femtio små barnblusar tillklippta tills i övermorgon; jag har inte hälften färdiga därav ännu, och om inte mamma hjälper mig, så kommer jag att stå mig illa i min familj och att få pikar av doktor Hederman. Nu måste jag gå ut med Hertha för att besöka våra sjuka utom staden, och om mamma ville vara så god och fortsätta klippningen under tiden, så kunde jag komma med heder från mitt uppdrag, eljest går det icke väl!"

"Nå, då måste jag väl", suckar fru Uggla, i det hon stiger upp, "men det är då för bedrövligt med alla de här upptågen, som bara göra folk besvär! Nå, var har du nu saxen och tyget? Det är visst att jag borde få titel av mutter i tillklippningsfamiljen!" Och med denna suck begynte fru Uggla verket, i det hon till hälften smålog mot Ingeborg, då denna kvsste handen, i vilken hon satte den stora saxen och avlägsnade sig, i det hon glättigt sade:

"Var bara inte för snäll, mamma lilla, och lämna något kvar åt mig att göra!"

Ingeborg gick och fru Uggla begynte med verklig iver sitt arbete. Fru Uggla var verkligen både mera sysselsatt och mindre tungsint sedan en tid. Ingeborg hade forstått att taga moderns intresse och deltagande i anspråk för åtskilliga av de göromål som syskonforbundets verksamhet framkallade, och det hade givit en ny riktning åt dennas tankar och tal. Människan är -- naturforskarna må säga därom vad de vilja -- ett idisslande djur. Hon idisslar känslor och tankar, de bittra liksom de ljuva, då hon har tid därtill.

"Människans hjärta", säger Luther, "är som ett par kvarnstenar. Om man slår god säd på dem, så mala de den och giva gott mjöl. Men om man icke ger dem någon säd att mala, så mala de sig själva"

Med denna sanningsfulla anmärkning övergå vi till vårt besök --

N:o 3

Två unga fruntimmer gå tillsammans på vägen i den vackra sensommarkvällen. Vi igenkänna Hertha och Ingeborg. Deras steg äro vända mot staden. Aftonhimlen glöder varm och mild, luften är stilla, syrsorna sjunga i gräset. Ingeborgs ansikte bestrålat av aftonrodnaden och livat av vandringen är mycket olika hennes utseende i balrummet för några månader sedan. Hon ser nu bra och frisk och frimodig ut. De båda unga vännerna ha gått tysta en stund, då Ingeborg säger: "Man talar så mycket om det vackra i en välgörande verksamhet för nödställda likar, men aldrig om dess nöje, dess välgörande upplivande verkan för dem som öva den. Och likväl synes mig denna så stor, att den liknar en himlens lön för arbetet i dess tjänst. Jag bekänner, att jag på många år icke känt mig så frisk och så lätt till sinnes som under dessa månader, då j ag fått vara i frisk verksamhet inom vår förening. Ack, det gör så gott att slippa tänka på sitt fattiga jag, att få tänka på andra och verka för dem, och sedan känslan att man gör någon liten nytta, något litet gott med sitt liv och sitt arbete, det upplivar sinnet. Sysslorna under dagen, vandringarna i den fria luften, under besöken i de fattiga hemmen blåsa bort månget frö till sjuklighet i själ och kropp. -- Varför, Hertha, skall livet för så många av oss vara som ett stillastående marvatten, då vi likväl ha både tid och krafter att giva och då det finnes så oändligt mycket och många i världen, som behöva dem?"

"Den frågan har jag ofta gjort, Ingeborg", svarade Hertha -- "men ännu icke fått svar. Mycket fel ligger i samhällets sätt att betrakta vårt livs uppgift, och därav i vår uppfostran och samhällsställning. Mycket ligger även i vår egen tröghet eller rättare själviskhet. Det råder mycken egoism hos vårt kön och det kvinnliga jaget är alltför böjt att se hela världen i den lilla trånga krets, som det kallar sin. Många vilja väl även men våga ej. Emellertid äro de välgörande föreningar, som nu bilda sig i alla kristna länder, tecken på en vidgad synkrets och ett högre, mer omfattande liv. Hjärtat begynner vidga sin värld. Detta är gott och de goda viljorna få därav luft och ledning. Men jag bekänner att den riktning, i vilken det huvudsakligen vidgar sig, icke är mig nog. Dessa barmhärtighetsverk, som de kallas, denna verksamhet för de lekamligt fattiga -- fyller icke min själs, min andes behov. Jag önskade en verksamhet för tanken, en tjänst i andens tjänst. Och -- icke behövde den vara mindre gudstjänst än arbetet för de hungriga eller nakna!"

"Ack nej", sade Ingeborg, "tvärtom, den bittraste fattigdom är den andliga, den mest plågsamma hunger är själens. Men icke många mäkta stilla den. Du, som är av de ovanliga och starka själar, du skulle kunna det, och många, många skulle välsigna dig därför. Frihet och framtid behöva vi alla mer än vi äga det för de krafter, som Gud nedlagt hos oss. Men icke så många av oss känna den törst till vetande och ljus, som du talar om. De flesta fruntimmer synas mig skapade att finna deras skönaste lycka som hustrur och som mödrar, och de åstunda vanligen ingen högre."

"Men detta är en brist, Ingeborg, och bundenhet, så vida icke de med detsamma åsyfta någonting högre. Och vad som framför allt synes mig fela vårt kön är just detta medvetande om dess högsta kallelse. Därför leva, lida och njuta så många av dem som tanklösa, själlösa varelser, behärskas av omständigheterna i stället för att behärska dem, begära allt av andra och leva som parasiter i stället för att ha liv och frid i Gud, leva som hans vittnen och sina likars välgörande."

"Du talar sköna och stolta ord, Hertha!" sade Ingeborg, i det tårar fyllde hennes ögon, "och de göra mig gott att höra, ehuru de låta mig känna, huru långt jag är från den ståndpunkt som de framhålla. Och många liksom jag bundna av förhållanden dem vi icke själva valt, kunna blott med matta vingslag höja oss över dem, ja, även många höja sig aldrig förr än de brutit det jordiska livets boja."

"Även jag", sade Hertha sorgligt leende, "är betydligt svagare än mina ord. Jag blott säger vad jag ville, vad vi borde vara!..."

"Det var fan till flickor att marschera!" ljöd nu en barsk röst bakom vandrerskorna, i det någon närmade sig dem med hastiga steg. De vände sig om och sågo doktor Hederman, som, i det han upphann dem, avtog hatten, torkade sin panna och sade:

"Jag tror, att ni ha vingar vid fötterna. Här har jag nu strävat och travat efter er under en fjärdedels timma (allt ifrån byn där borta) för att hinna upp er. Men ni rände av som om ni varit rädda för mig. Bekänn bara, att ni sett mig komma och skyndat er undan, emedan ni tänkte att jag varit i stugorna efter er, och ni voro rädda för bannor av den stygga doktorn, som alltid finner fel med folk och i synnerhet med fruntimmer och deras görande och låtande. Bekänn bara! Vasa?..."

Men de unga fruntimren hade intet sådant att bekänna, tycktes alls icke vara rädda för den stygga doktorn, utan snarare glada att se honom och få hans sällskap under vägen. Snart voro alla tre i fullt samtal om deras gemensamma familjeangelägenheter inom föreningen och åtskilliga mått och steg rörande de fattiga barnens hälsovård. Den goda doktorn och Ingeborg kommo synnerligen väl överens i dessa ämnen, och under det att skymningen föll på och stjärnorna framträdde på fästet, framkornmo även tankar och planer för de värnlösa små, som skulle lysa upp deras dunkla framtid.

Nu voro de vandrande vid Herthas hem och hon tog här avsked av sina vänner. Doktorn följde Ingeborg till hennes hem. Men samtalet, som hittills fortgått så ledigt, tycktes nu på en gång fastna. En viss vemodig stumhet bemäktigade sig doktorn och han svarade ingenting på ett par försök av Ingeborg att äter få samtalet i gång. Även hon blev tyst; doktorn plockade då och då en liten blomma i det daggiga gräset, en vit, doftande väppling eller en kvist Maria sänghalm, och så kornmo de in i staden och till Ingeborgs hem.

Här stannade doktorn.

"Kommer ni inte in och språkar litet med mamma?" sade Ingeborg nästan bedjande.

"Inte i afton!" svarade doktorn bestämt, "utan ... en annan gång, då jag vill fråga er om något. Men... tycker ni om ängsblommor, fröken Ingeborg, simpla, vardagliga blommor?"

"Bättre än alla praktblommor!"

"Nå, det hade jag inte trott; men ... man begår många misstag hår i världen. Nå det var roligt, att ni tycker om simpla blommor, se här några! -- god natt!"

Och i det doktorn gav Ingeborg den lilla buketten, fäste han på henne en djup, underligt forskande blick, en blick som gick likt en pil till hennes hjärta och väckte där en känsla på en gång orolig och ljuv. Så hade han ännu aldrig sett på henne.

Ingeborg fann sin mor i en ovanligt upprymd sinnesstämning. En bjudning hade kommit till en stor fest i grannskapet av staden, hos kammarherren v. Q--s. "Hela stadens och landsortens grädda kommer dit", sade fru Uggla, "och baron B. och greve S. och -- Ingeborg, du måste ha dig en ny balklänning."

"Nu mamma!" sade Ingeborg, "nu, då så många äro utan kläder i följd av branden, inte skola vi nu tänka på nya balklänningar. Ack, nej, utan om mamma håller av mig, så låt mig hellre få penningarna, som den skulle kosta, och låt mig använda dem som jag vill!"

"Men kära barn, det går inte an att komma på den balen med din gamla klänning, alla människor?..."

"Så låt oss inte fara på den balen", sade Ingeborg.

"Inte på den balen!" sade fru Uggla med förskräckelse.

"Nej, låt oss ej fara dit", sade Ingeborg med mera bestämdhet än vanligt. "Jag vet, att mamma far dit blott för min skull, men jag blir mycket hellre hemma."

"Det vore så gott att du blev nunna, att du gick i kloster", sade fru Uggla, både ond och bedrövad, "efter du ändå nödvändigt vill bli en gammal flicka och leva ett tråkigt, onaturligt liv!"

"Är då min mor så ledsen vid mig, att hon "à tout prix" vill bli av med mig?" sade Ingeborg, -- "det gör mig ont att mamma är så ledsen vid mig!..."

"Det är jag visst inte, mitt söta barn!" sade den stackars gumman suckande, "men ser du, det är för ditt eget bästa. Jag vet att mitt lynne är tungt (allt sedan din far dog har det blivit allt tyngre) och att jag inte kan göra någon lycklig i hemmet, och det kostar på mig att se, att du skall vissna där, få brulljerad hy och nervös huvudvärk, och att höra folk undra på att du inte blir gift, och jag vet att du ännu kunde göra ett gott parti, om du inte vore ett sjåp, och om du, som andra flickor, ville göra dig litet besvär för att behaga herrarna."

"Aldrig, aldrig mer på detta vis!" svarade Ingeborg med ovanligt eftertryck. "Och kan jag ej vinna en bra man utan genom min klädsel och min dans så låt mig för alltid bliva ogift. Min söta mamma, vi ha hittills för mycket tänkt på den saken. Låt oss nu försöka att inte alls tänka på den mer, lägga den helt lugnt i vår Herres hand och tänka på något annat, till exempel huru vi skola göra varandra lyckliga i vårt hem och -- tjäna Gud med det pund han givit oss. Säg mig, finner mamma mig icke mycket friskare och gladare se'n en tid?"

"Jo, det är du verkligen!"

"Ja, ser mamma, det är emedan jag begynt att gå en annan väg än bal- och supévägen och begynt arbeta med något annat än att söka behaga, som är det tyngsta arbete i världen, i synnerhet när man kommer över ungdomsåren. Vill nu mamma låta mig fortgå på den väg som jag begynt, så lovar jag, att mamma skall ännu bli fullkomligt nöjd och lugn för sin Ingeborg!..."

"Det förstår du inte", svarade modern grämligt "och det kan jag aldrig bli förr än!... Ack! du vet inte du vad det vill säga att leva i ensamhet och knapphet. Men det vet jag, därför önskar jag dig inte en sådan lott; men efter du vill så, så skall jag inte hindra dig. Du må bli en gammal fröken gärna för mig; men bättre vore att du kunde gå i kloster; ty det vore då någon heder därmed!" och fru Uggla gick i vredesmod in i sin sängkammare.

"Gud give att vi hade kloster i vårt land!" suckade tyst Ingeborg; "huru skönt och stort att där, uppburen av en gemensam helgande ande, lyftad av heliga sånger, i kärleksfullt systersamfund ägna sina dagar till en verksam gudstjänst undan världens blickar i frid med sitt samvete och med livet! Men nej", fortfor hon, i det hon blickade uppåt till den stjärnljusa himlen, "jag vill icke sucka eftcr det omöjliga, utan fråga vad här och nu Guds ande vill av mig!"

En stråle, en fläkt av den nya tidens ljus och liv som även i "Nordlanden framkallar nytt liv och nya bildningar", rörde med aningsrik friskhet Ingeborgs själ; hon påminte sig aftonens samtal med Hertha och med doktorn, och hon kände det klart att även hon fått en kallelse i tidens frihetsarbete och utsikt till en ny, skönare framtid. En ny tillförsikt till Guds faderliga ledning, och att hon nu valt den rätta vägen, den väg han ville, uppfyllde henne med en ovanlig glädje. Livad av denna känsla gick hon in till sin mor, omfamnade henne, kysste henne och sade:

"Sörj icke över mig, mamma! Allt skall bli gott, tro mig!"

Den stackars grämliga modern såg förvånad i dotterns klara, strålande ansikte, men då Ingeborg fortfor att söka meddela henne de känslor och tankar, som uppfyllde henne, sade hon:

"Du är en god flicka, Ingeborg, bättre än din mor. Du har kanske rätt, men jag är av gamla världen, jag kan inte följa med era moderna teorier. Vi få väl se vem som får rätt på längden. Gud vet bäst. Men du må följa din tro."

Åter i sitt rum, lade Ingeborg den lilla väpplingsbuketten på bordet vid sin huvudgärd och hade ljuvliga tankar om ett friskt arbetsliv i det godas tjänst och i ädla vänners sällskap; och varje tanke blev som en friskt doftande klöverblomma på livets gröna marker. Hon skulle ha sovit gott, om det icke varit för den där blicken som doktor Hederman vid avskedet fäste på henne, och -- vad, månne, kunde han vilja fråga henne? Den stygga doktorn, det var så dags att komma med sådant nu, om det varit för sju år sedan!... men nu, nu hade han kunnat låta bli att -- hindra henne från att sova.

Fru Uggla sov icke heller utan tänkte suckande: "En sådan krona till flicka! men hon är ett sjåp och -- de där moderna idéerna!... hon blir aldrig gift! Aldrig gift! Håhå!"

N:o 4

Fru Tupplander är i en upprörd sinnesstämning, slänger sin pirat på en stol, sin kappa på en annan, sin hatt på en tredje och ropar:

"Fröken Krusbjörn! fröken Krusbjörn! Var är hon då? Kom så skall hon få höra nyheter... Det är då en skandal, en riktig skandal, men jag tänker icke låta den fortfara, jag tänker inte lägga hyende under lasten. En sådan otäcka. Fröken Krusbjörn! Har hon hört på maken? Amalia Hård är återkommen till staden, bor här med sitt barn och kallar sig Amalia Winter (för familjens skull kantänka) och bor i samma hus där småbarnsskolan är och går nu och undervisar barnen där, vad tycks? En sådan oförskämdhet! Vackra lärdomar hon lär ge dem, hon, som har ett oäkta barn. Och därtill tar hon sent om aftonen emot besök av en herre, som lär vara far till hennes barn. Vem han är, har jag inte kunnat få reda på, men det skall jag minsann leta ut. En sådan historia! Och det kan pastorskan och Mimmi Svanberg tillåta, och få se om inte Hertha spelar under täcket med dem för att få någon försörjning åt sin kusin. Ty de äro kusiner, Amalia Hård och hon. Men om jag har någonting att säga direktionen för skolan, så skall det snart bli slut på de funderingarna. Kan man inte få en människa med hedeligt namn och god konduit att förestå småbarnsskolan under skolfruns sjukdom? Det vet jag visst! Det är inte ont om sådana personer. Och en sådan och ingen ann' skall komma dit, så sant som jag heter Karin Tupplander. Men nu är det fullt av intriger i staden. En sådan där har gjort att förlovningen emellan rika v. Tackjern och Eva Duva är uppslagen, rakt uppslagen. Flickan har hört något skvaller om något gräl vid eldsvådan, något dumt prat, och så har hon tiggt och bett föräldrarna, tills de sagt ja, att hon skulle få slå upp sin förlovning. Men nu lär hon vara helt konstig efteråt och föräldrarne äro rädda att hon skall bli en läserska, och därför ämna de resa bort med henne på en tid. Men om en förlovning är uppslagen, så är det väl fem andra som äro i verket att knyta sig. Unga människor bli så bekanta i de där föreningsfamiljerna så det är riktigt hiskligt, fröken Krusbiörn.

I min tid blev man inte så där lätt och ledigt bekant, men därför rådde också tukt och goda seder. Salig Tupplander, fröken Krusbiörn, fick, då vi voro förlovade, aldrig kyssa mig, endast kittla mig på armbågen. Men därför hade han också i all sin dar respekt för mig. Man förlovade sig icke på den tiden så hastigt och lustigt som nu. En flicka vände tungan sju gånger i munnen, innan hon sade ja! Hon satt då vid sin bågsöm från morgon till kväll och dansade menuett på balerna. Hon sprang inte omkring och flängde inte i valsen, som nu, fröken Krusbjörn! Men andra tider andra seder!...

Nu är det inte mindre än två av Duvorna, som det är fråga om ska gifta sig med de två bröderna Örn, och Hertha Falk sedan, ja, hon lär då vara så gott som eklat förlovad med löjtnant Nordin, se'n hon nu varit hans sjukvakterska under hela sommaren. Åtminstone passar det sig inte att man umgås på det viset, om inte man är fästman och fästmö. Det tänker jag låta min kära Hertha förstå, och då får jag väl veta huru det är med förlovningen. Nå nå, pappa Falk torde väl ha ett ord att säga härvidlag.

Men nu måste jag framför allt veta vem den herrn är, som går om aftnarna till Amalia Hård. Två gånger i förra veckan har han varit hos henne. Hör på, fröken Krusbjörn, jag får lov att ha en kaffebjudning tills om söndag eftermiddag. Man måste väl se sina vänner allt emellanåt och förbereda vad man vill ha utfört, och sedan får man alltid reda på en hop saker då man är så där tillsammans, helt förtroligt. Låt oss nu tänka på kaffebröd och tebröd för en tjugufem a trettio personer. Fasligt dyra tider, fröken Krusbjörn! Men -- man måste ändå se sina vänner ibland! ..."

* * *

Efter detta besök vid utkanten av livet vilja vi återvända till dess innersta.

SENARE DELEN

Kärlek

"... jords och himmels under,
du salighetens andedräkt,
gudomlighetens friska fläkt
i livets kvalmuppfyllda lunder;
du hjärta i naturens bröst,
du människors och gudars tröst!"

Men vi mena här den höga och härliga, som verkligen förtjänar att kallas

"Gudomlighetens friska fläkt
i livets kvalmuppfyllda lunder;"

icke någon av dess många avarter eller dvärgsläktingar, åt vilka man i missbruk giver dess namn.

Cupidonerna, som flyga omkring, avskjutande sina pilar på måfå, fjäriln som fladdrar från blomma till blomma; "Lokes eld", som tänd i spånor, brinner häftigt och slocknar snart, "husvärmen", som man talar om i Norge, barn av vanan och sömnaktigheten, tjärblomman som klibbar vid om våren, men förtorkas under sommarens hetta, lyktgubbarne irrblossen, som dansa över livets sumpiga marker, glimma i mörkret, men försvinna som dunster vid ljusets uppgång; alla dessa och flera symboler för kärlek ha sina motbilder i det verkliga livet i går som i dag; och vi vilja låta dem leva deras lilla liv, blott de hålla sig på mattan dit de höra och icke giva sig ut för mer än de äro, icke göra anspråk på namnet av sann kärlek. Ty

"Den sanna kärleken förändras icke,
när den förändring eller brister finner,
den vänder sig ej bort när lyckan vändes.
O nej, den är ett stadigt fästat märke,
som ser på stormarna men skakas icke,
en stjärna klar för seglarns färd i natten.
Sann kärlek är ej tidens narr; ovansklig,
fast röda läppar eller kinder blekna
för härjarns andedräkt han bleknar ej;
han växlar ej med tidens korta dagar,
men håller ut utöver domedag,
och bär sin himmel uti himlens sköte." *

* Fritt efter Shakespeare.

Den sanna kärleken älskar det eviga uti sitt föremål, och ju ädlare föremålet är, dess mer växer den heliga lågan, närande sig av aktning, gillande, beundran, en gudomlig och mänsklig fröjd över det goda, det älskvärda hos den älskade, stundom även av ett gudomligt förbarmande över dess brister, då likväl dess själ är ädel, dess vilja god. Lycklig du som älskar ett ädelt föremål, ja, även om du ej är älskad åter; hela livet skall förädlas och förstoras för dig; du själv skall växa av din kärlek, växa upp i himmelen och där förenas med den älskade i den eviga kärlekens sköte. Men om du älskar så, och är så älskad av den som du älskar...

Så älskade Yngve och Hertha varandra av alla själens bästa krafter. Ju mer de lärde att känna varandra, dess mer kände de en ren och innerlig fröjd över varandra, dess mer kände de sig djupt förbundna. Men det allvarliga i deras samliv, de ämnen som upptogo deras samtal och tankar, höll länge tillbaka den magiska och tjusande känsla som skalden kallar:

"hjärta i naturens bröst", som i hela naturen kläder i underbar skönhet föremål för föremål, som gör att havet lyser, att blommorna dofta, fåglarna sjunga och pryda sig med de grannaste fjädrar, och som gör att människan ser i sin medmänniska icke en like utan ett väsen av övermänskligt behag och övermänsklig makt, vars blotta steg och röst låta pulsarna slå av underlig fröjd, och vars även tysta närvaro förvandlar hela tillvarelsen till en högtid.

Yngve och Hertha hade begynt med ett vänskapsförbund av nästan spartansk stränghet, som skulle utesluta alla vekare och vanligare känslor. Det onämnbara behaget vid varandras väsen, tycket, tjusningen, kärlekens pil smög sig på dem liksom sommaren in i vårens sköte, liksom solstrålen smyger in i den slutna knoppen och öppnar den för ett nytt liv. Om Hertha i förhållande till Yngve alltid hade förblivit den stolta kvinnan med de hårda, avskärande orden, sådan hon visade sig i begynnelsen, så hade hon väl för honom förblivit ett föremål för högaktning och även beundran, men hon hade icke blivit honom innerligen kär. Men det älskande sant kvinnliga hjärta, som utgjorde djupet av hennes väsen, hade under hennes samliv med honom allt mera framträtt i dagen. Det rättrådiga och ädla sinne, den ljusa blick för det sanna, som hon städse fann hos Yngve, den manliga mildhet som var huvuddraget i hans lynne, hade verkat på henne som en klar, lugn dag på havets vreda vågor, upprörda av nattens storm. Ovillkorligen blevo hennes sinne och hennes ord allt mildare, hela hennes väsen skönare och ljuvare; den klara, blixtrande blicken uttryckte ej sällan en djup fast bunden värme.

Yngve överlät sig med fröjd och av hela hjärtats fullhet till den känsla, som så mäktigt och lycksaligt började intaga hans själ. Icke så Hertha till den känsla som gjorde henne vek för Yngve. Hennes åsikt om kvinnans ställning och liv, i synnerhet i norden, och intrycket av hennes särskilda förhållanden hade gjort henne misstrogen och stolt i sitt sinne mot män i allmänhet; och lät henne liksom motsätta sig det intryck som hon emottog av Yngve. Han var ju en man och hon hade sagt i sitt hjärta: "Jag vill icke älska; jag vill icke giva min själ och min sällhet i en mans våId." Och denna vilja, tillika med den dystra bakgrunden av hennes liv, som lät henne anse kärleken och dess fröjder för en lek för svaga själar, en lek för ringa för jordlivets allvar, gåvo henne förmågan av ett lugn och en självbehärskning mycket över dem, som voro i Yngves makt. Hon sade sig: "Jag skall vara Yngves vän, jag skall vara honom såsom en äldre syster och älska honom som min broder!" Men allt mer och mer blev Yngves älskvärda bild till ett stadigt ljus i hennes själ och följde henne även i hennes drömmar.

En gång syntes det henne, att hon svävade genom rymden strävande uppåt mot solens hem, men en blytyngd lade sig på hennes bröst, hon kunde icke andas och kände sig därunder sjunka nedåt mot ett svart, bottenlöst svalg, som gapade under henne. Men på en gång avlyftes tyngden, hon andades friare och kände sig buren av en ny kraft, lättare och säkrare än förr sväva uppåt mot ljusvärlden, "Gimle det höga" borgen "fagrare än solen". Då märkte hon att hon icke var ensam. En strålande genius med morgonrodnadens glans på sitt sköna anlete svävade fram jämte henne, höll hennes hand och fäste på henne sin strålande blick, och den blicken var -- Yngves.

En annan gång såg hon åter, under det grönskande världsträdet, de höga nornorna sitta vid Urdabrunnen. Men strängheten, som hon förr sett i deras anleten, var mildrad till moderligt allvar, och hon hörde dem säga:

"Hell de hjältemodiga,
de som ha syn
och som redligt kämpa för denna.
De skola segra,
de bli välkomna;
de skola dricka av Urda-brunnen."

Hon såg den livsförnyande källan springa, o, så klar, så underbart klar och härlig, medan lysande regnbågar kretsade i dess silvervita vattenstoft. Hertha nalkades den och nornorna togo med en gyllene bägare vatten ur källan och räckte henne den. Men när hon med högt klappande hjärta närmade den till sina läppar, se, då var den i en ynglings hand, och ynglingen syntes skön och god som Eddasången beskriver Baldur; han log mot henne, i det han räckte henne bägaren, och hon kände i honom igen -- Yngve.

Hertha antecknade dessa drömmar i sin dagbok och skrev därjämte:

"O Yngve! Mycket kunde jag härefter förlora mycket umbära, endast icke hoppet om befrielsen och tron på dig!"

Under inflytandet av dessa känslor sökte Yngve och Hertha, nästan ofrivilligt, att behaga varandra på ädelt vis även i yttre mån. Yngve antog allt mer i sätt och seder den renhet och finhet som utmärker den sanna "gentlemannen". Detta behagade Hertha och det behagade i grunden honom själv. Hertha åter, ehuru alltid allvarlig och även sträng i sin klädsel, bar dock gärna de färger, den dräkt som Yngve sagt klädde henne. Dag för dag blevo de skönare för varandra, lyckligare, men också oumbärligare för varandra.

När högsommaren var inne och apollofjärilen med sina stora vita vingar och purpurröda ringar svingade över de vilda rosorna, som i så stor rikedom smycka våra hagar och lunder, när skördarna blommade och rökte vågande i vinden, då gingo Yngve och Hertha nästan var dag ut tillsammans (han stödd på hennes arm) än längs med åkerfälten, där säden sakta susade i vinden, eller genom furuskogens hundrade kamrar, där solens strålar liksom skygga smögo sig emellan de pelarraka, höga stammarna, och där linnean doftade i mossan, som bredde gröna, sammetsmjuka mattor för de vandrandes fötter, eller längs med älven som flöt klar fram mellan de blomrika stränderna; och de talade om ämnen, som låta själen växa, eller ock gingo de tigande i djup och ljuv känsla av deras själars inre samliv, under det de lyssnade till skogens sus och trastens själfulla toner, och allt var på en gång liv och frid.

Blott då Hertha förblev någon dag borta, så fann hon nästa dag sin vän vid ett upprört lynne, ond, öm, retlig men likväl älskvärd; och Hertha skyndade då att med något samtal av allmänt intresse avleda åskmolnet, som hon kallade "en liten själviskhet", och Yngve glömde snart sin förstämning.

Stundom, under deras vandringar, vände Hertha Yngves uppmärksamhet på naturen och dess föremål för vilka hon, såsom de flesta kvinnor, ägde ett djupt sinne, men om vilka hon, även som flertalet, saknade all kunskap. Hon frågade Yngve om träden och blommorna, om stenarna och om insekterna. Yngve nämnde deras namn och egenskaper. Han tog i sin hand de vackra mossarna och lavarna, som växte kring dem på granithällen, och visade henne deras underbara byggnad, och talade om de sköna färger och välgörande krafter, som Skaparen nedlagt hos dessa naturens mest ödmjuka barn. Han talade med henne om gnistan i stenen och om livet hos insekterna.

"Vad du ändå är lycklig, vad ni män äro lyckliga", suckade Hertha, "som få lära så mycket. Hur fruktansvärt okunniga äro icke i allmänhet fruntimmerna om en mängd ämnen, som likväl ligga dem så nära och kunde giva rik näring åt deras själar och hela deras liv. Så framför allt naturen. Vi älska den, vi leva i den, den har väsentliga likheter med oss, och likväl är den oss främmande och vi leva i den likt främlingar. Vad veta vi, vad känna vi om dess underbara rikedom, ordning och liv?"

"Ack!" svarade Yngve, "säg icke så. Ni känna, ni förstå mycket mera än i allmänhet vi. Vi veta något om yttre kännemärken, klasser, ordningar, delar, men ni uppfatta naturen i dess helhet, i dess innersta, dess gudomliga liv!..."

Hertha skakade huvudet och sade leende: " Jag skulle tacka dig för komplimangen, om den ej liknade en mängd andra komplimanger, varmed man söker komplimentera oss ut ur de livets kretsar, där man dock är lycklig att själv få leva. Jag vet, Yngve, att du tror och menar vad du säger. Men om det är sant, att Gud givit kvinnorna förmågan att företrädesvis uppfatta livet, det gudomliga i naturen, skulle väl denna förmåga förminskas därav att vi även visste något mer om detta liv, dess ordning, karaktär dess tankar om jag så får säga? Skulle det bliva oss mindre rikt, mindre gudomligt om vi finge studera det, lära oss att tänka däröver, lära uppfatta det med vaket sinne i stället för att drömmande förlora oss däri? Skulle naturen icke då först verkligen föda vara själar, och vi, kanske just genom denna vår djupare känsla, och med blicken stärkt av vetenskapens synglas, kunna göra iakttagelser, upptäckter, som -- nu icke göras, och som därför icke komma naturkunskapen eller människolivet till godo. Skulle vi icke därigenom lära känna naturens verkliga, gudomliga mening i stället för att, som vanligen nu sker, inlägga däri våra egna oklara fantasier. Redan i min barndom såg jag med outsäglig längtan på klipporna, träden, gräsen, alla föremål uti naturen, önskande att veta något om deras art, deras liv och mening. Men brist på kunskap, brist på tillfälle att vinna den har gjort naturen för mig till en sluten bok, och ännu i denna stund är den mig snarare en tantaliskt lockande och mig flyende våg än en livgivande källa, som jag kan njuta, och njutande tacka Skaparen."

"Är det så", sade Yngve, "o, då bör det bliva annorlunda för dig. och du har rätt, du har fullkomligt rätt! ... Jag hade icke tänkt rätt på saken. Vilka egoister vi män dock äro! -- Vill du begynna i morgon en liten förberedande kurs i naturvetenskap? Allt vad jag vet vill jag lära dig. Det är icke stort, men det kan tjäna dig som inträdeskort, och med goda böckers tillhjälp skall du sedan kunna orientera dig på egen hand. Till börja med skola vi studera tillsammans."

"Tack, Yngve, du är god!" sade Hertha och såg på honom med en blick som lyste genom tårar, och saktare tillade hon liksom för sig, i det hon såg på naturen omkring dem, som stod liksom brudklädd i nordisk högsommarfägring: "Jag skall då lära känna dig bättre! ... Livet är ändå skönt!"

Dessa ord av Herthas läppar skänkte Yngve en känsla av himmelsk fröid, han hörde i dem uppfyllelsen av sitt hjärtas önskan, den att försona henne med livet. Och skönare och skönare blev för dem livet under det de så tillsammans levde och lärde betraktande Guds verk och vishet i naturen, i historien, och framför allt i den historia, som allena förmår fullt förklara de förras både oordning och ordning. Ty Hertha hade förstått djupare än Yngve, att

"ock naturen är en fallen ängel,
men i den fallnes anlet genomskina
de höga dragen av ett himmelskt ursprung
och Dafnes hjärta klappar under barken."

De nämnde aldrig kärlek, men de ägde, de levde den, och dess ljuva förtrollning kastade ett tjusande skimmer över deras liv och allt som omgav dem. De vandrade rena och fridfulla, allt för varandra, lysta av Guds öga liksom det första älskande par på vår Jord, i paradisets lustgård.

Ormen

Hertha sade en dag till Yngve:

"Yngve, hjälp mig att tyda denna urgamla berättelse; men först vill jag läsa högt för dig -- dess motsägelser ha länge plågat mig." Hertha läste:

"Och ormen var listigare än alla djur på jorden, som Gud gjort hade, och sade till kvinnan: Ja, skulle Gud hava sagt, I skoten icke äta av allehanda träd i lustgården?

Då sade kvinnan till ormen: vi äta av de träds frukt, som är i lustgården.

Men av frukten av det träd, som är mitt i lustgården, haver Gud sagt: Äten icke därav, och kommen icke heller därvid, att I icke dön.

Då sade ormen till kvinnan: ingalunda skolen I döden dö.

Förty Gud vet, att på den dag I äten därav skola edra ögon öppnas och I varden såsom Gud, vetande vad gott och ont är.

Och kvinnan såg att trädet var gott att äta av och livligt att se uppå, och att det ett lustigt träd var, efter det gav förstånd; och tog utav frukten och åt och gav desslikes sin man därav ..."

Här avbröt Hertha, såg på Yngve och sade:

"Hon hade dock en mäktig ande denna vår första i moder, ty hon sökte vetande, sökte "bliva såsom Gud", även med fara att förlora livet och alla dess dagliga njutningar!... Hon lydde en mäktig ingivelse!..."

"Men ormen besvek henne!" invände Yngve.

"Ja, så står det skrivet; men hör mig nu, Yngve: Om kunskap, "förstånd" är medel till att uppnå fullkomligheten, "bli såsom Gud" -- och vi veta med oss, att den är ett nödvändigt medel för oss att komma till kännedom om Gud och hans sanning -- varför heter det att denna kunskap är förbjuden? Och då kärlek till kunskap, till ett högre vetande är den makt som drager Eva -- varför straffas hon (och efter henne alla hennes döttrar) med att utestängas från kunskapens träd, som lär "vad gott och ont är", och med detsamma från livets träd som låter evigt leva? Huru orimligt, hur orätt är icke detta, huru obilligt, huru hård framstår ej här laggivaren och domaren!"

"Från det kristna samvetets ståndpunkt, visserligen", svarade Yngve, "då vi taga berättelsens enskilda delar efter bokstaven (förutsatt att vår översättning efter urtexten är fullt trogen denna). Och mig har den alltid synts bära, i vissa delar, spåren av den oklarhet som vidhäftar folkens även djupaste skådningar, under deras barndomsålder. Men dess grundtanke synes mig klar och djup, och de enskilda delarna av berättelsen kunna förklaras ur dennas synpunkt. För att bli fullt självmedveten och fri måste människan genomgå en mäktig frestelse. Denna är (i följd av den andliga naturordningen) att sätta sitt jag till medelpunkt istället för livets sanna medelpunkt -- Gud. Själviskheten (såsom högmod och njutningsbegär) är frestelsen, "ormen", som kallar människan att avfalla från sin rätta herre och välgörare och i förtid och för sin egen storhets skull gripa efter den förbjudna frukten -- förbjuden blott under den barndomsperiod då människan icke kunde smälta den. Lydnad och tro till människans högste välgörare var väl hennes första plikt. Förbudet, som han gav, kunde han ju upphäva; kunde ha bestämt en dag då han, all kunskaps och vishets källa, ville själv taga det mänskliga barnet vid sin hand och föra det till kunskapens träd och lära det vad gott och ont är. Kunskapen liksom njutningen äro förbjudna endast för den själviska principen i människan. Hon skall komma till den endast genom den fria lydnaden och kärleken till Gud. Fallet var, att den själviska principen segrade, att människan gjorde sig själv till sin Gud och sökte vinna det högsta utom den högste. Fallets naturliga och nödvändiga följder äro förlusten av oskuldstillståndet, sjunkandet, förmörkelsen av hela människans värld. Återupprättelsen begynner med en ny ingivelse i människans medvetande, -- -- hur ditt öga blixtrar -- -- Hertha!"

"Det blixtrar i min själ, Yngve! O! jag ser det, jag förstår det nu, den mäktiga dragningen hos vår första moder, fallet, den långa bannlysningen, och återupprättelsen genom den nya födelsen i den nya Evas själ. Jag ser henne sitta vid återlösarens fötter, ser henne lyst av hans blick och ledd av hans ord av en ny, högre ingivelse ånyo nalkas kunskapens träd och där plocka en icke längre förbjuden frukt och dela med sin vän, sin make. Det yttersta vittnet om Skaparen i den första skapelsen skall uppträda som det yttersta vittnet om honom i den andra -- vittna om honom ur samvetets djup, genom en högre vetenskap, ett mera andligt vetande om livet och tingen. Ser du det icke, såsom jag, Yngve?..."

"Jag ser det så, om -- vittnet är rent, ädelt, heligt i vilja och hjärtelag. Ju djupare skådning ju högre vetande. Men hjärtats liv är evigt kvinnans styrka; och medlet till högre vetenskap blir förnämligast för henne en högre kärlek. Tror du icke även det Hertha?"

"Ja, hon måste älska sanningen, Gud över allting."

Båda tystnade. En smärtsam känsla tycktes intaga Yngves själ; och om en stund sade han med djup rörelse:

"Kan man älska Gud, kan en människa förstå hans kärlek och kärleken till honom utan att först älska -- sin like? Kan du det, så -- är du olik mig. Jag har icke rätt förstått vad Guds kärlek är, förrän jag lärde älska -- en medmänniska."

Hertha teg. Yngve betraktade henne ömt forskande i det han fortfor:

"Skulle du icke -- av hela hjärtat -- kunna älska en medmänniska -- din like?"

"Jo", svarade Hertha dröjande, "men -- jag skulle frukta det själviska, det inkränkande i en sådan känsla."

"Men om du älskades av någon, som liksom du älskade det högsta, skulle du då frukta att besvara hans känsla? Hertha -- skulle du frukta att älska -- mig?"

Hertha bleknade, kastade en blick på Yngve lik en blixt, som hastigt höljer sig i moln, och svarade sakta -- "ja!"

Den underliga bekännelsen i detta ord fläktade till låga den länge närda glöden i Yngves bröst; han fattade Herthas hand, tryckte den till sitt bröst, i det han utbrast: "O älskade, älskade flicka! frukta mig icke; älska mig såsom jag älskar dig!... Gud har givit oss åt varandra; -- djupt känner jag det. O! du är min ... min!..."

Men under den blick av brinnande kärlek, som Yngve fäste på Herthas anlete, blev hon endast blekare och blekare, och då hans varma läppar vilade på hennes läppar, hennes ögonlock, i outsäglig innerlighet, viskade hon smärtfullt: "O Yngve, varför skulle du bryta friden emellan oss?" Hon syntes nära en vanmakt. Men hastigt samlade hon sig, slet sig ur Yngves armar och med orden: "Luft, luft!" hastade hon till fönstret. Yngve steg upp.

Det var icke bra att pastorskan kom in i denna stund och avbröt de älskandes samtal, och den utsökta anrättning av melon och andra frukter, som hon medförde, hindrade icke Yngve att önska den goda frun dit bort där pepparn växer, och ej Hertha att om en liten stund begagna hennes närvaro för att avlägsna sig.

Yngve följde henne utom dörren, i det han sade med häftig och orolig ömhet: "Hertha, jag måste se dig, tala med dig i morgon. Jag kommer till dig!..."

"Icke i morgon, Yngve", svarade Hertha, "i morgon är jag hindrad, men snart... när du vill det."

Men det var i Herthas uttryck en sorgsenhet, som Yngve icke förstod, och som gjorde honom ängslig.

"Har jag förtörnat dig?" frågade han, "o! så besinna att jag älskat dig så innerligt och så länge i tysthet, att jag..."

Det var icke bra, att pastorn nu skulle komma och avbryta förklaringen, och han märkte väl att han icke var välkommen, varför han utropade skämtande:

"Åh hå! Ni ha något att säga varandra som jag ej har rätt att höra, kan jag se! Nå nå, jag går min väg, och -- när ni behöver prästgubben, barn, så -- sägen mig bara till. Jag skall genast komma med boken!"

Men innan han avlägsnat sig, hade Hertha, med en flyktig hälsning till båda männen, hastigt skyndat sin väg.

Under vägen till sitt hem sökte hon att läsa i sin själ och få klarhet över sina upprörda känslor. Vad hade hänt henne? Det allra vanligaste, som händer de vanligaste kvinnor, med de vanligaste män; hennes sinnen hade väckts under den brännande strålen av den älskades kyss. Misshagade henne hans djärva närmande? Nej, i grunden ej. Detta misshagar ingen kvinna från den älskades sida, då hon känner däri en eld, icke blott av jorden. Och Hertha kunde ej misstaga sig över innerligheten, sanningen av Yngves känsla. Men ändå sörjde hon över detta utbrott därav och de känslor det väckt hos henne, sörjde som sylfiden sörjde, då han snärjd i det förtrollade skärpet ser sina vingar avfalla. Tjusande likt tropikens välluktsrika fläktar, som den känsla var vilken nu flammade i hennes själ, kände hon den som ett avfall ur den rena region, i vilken hon hittills levat och andats med Yngve. "Det kan aldrig mera bli som förr emellan oss!" tänkte hon med orolig saknad, i det hon kände att Yngve hade fått en makt över henne, som hon icke frivilligt givit, och som hon icke ville underkasta sig. Och sedan viskade misstroendets gamla orm:

"Kanske talade han ävenså, kanske var han ävenså med den första flicka han älskade och sedan -- övergivit. Kanske var hon som jag -- svag, och att jag är dåraktig som hon! -- Yngve har ju varit flyktig -- kanske brottslig -- har jag ej sett, en gång, bekännelsen därom i hans blickar? Och jag skulle... Nej, Yngve, så lätt vunnen skall du ej finna mig! Icke för sådant känslojoller, för sådan självisk kärlek har jag under hela mitt liv längtat och lidit och nu av Gud blivit benådad med ljus och hopp! Nej, bort med denna veklighet, dessa usla, själviska känslor och tankar!..." Och Hertha gick med stolta steg genom ruinerna av den nedbrända staden. Så kom minnet av Yngves ädelhet och älskvärdhet, minnet av den sköna tillgivenhet, som han ägnat henne, av det myckna ljus som han skänkt hennes själ, och uppfyllde henne med känslor av outsäglig ömhet och tacksamhet. Och dessa, i förening med hennes rena sedliga känsla, visade henne snart en väg till försoning och harmoni.

"Jag skall tala öppet med honom", tänkte hon; "jag skall öppna för honom min själ, och om han är den Yngve som jag tror på, den ädla yngling, som jag vill älska, så skall han lyssna till mig och förstå mig och bli klar inför sig själv och inför mig. Jag vill taga hans hand, leda honom in i det innersta av livet och låta en helig eld bränna sinnlighetens glöd bort från våra läppar, ur våra hjärtan. Jag skall rena honom och mig till offer åt det heliga. Så endast Yngve kan du bli min och jag din."

Och Herthas hjärta klappade åter fritt och högt, och hennes ögon lyste av en eld så glödande och så ren, att seraferna där uppe då kunnat tro sig se en av deras likar uti vandrerskan på jorden.

"Vad dina ögon lysa; vad du ändå är vacker, Hertha!" sade de unga systrarna som kornmo emot henne i hemmet. "Jag tror, att du är den vackraste människa i hela världen!" sade den lilla entusiastiska Maria, i det hon omfamnade henne.

Hertha kysste sina systrar och log. Hon kände sig nu frimodig och tillfreds.

Men då hon sent om aftonen kom in i sitt rum, låg där på bordet, bredvid hennes säng, en biljett, vid vars anblick en ofrivillig, obehaglig känsla genomilade henne. Den innehöll följande, med en för Hertha främmande handstil, skrivna ord:

"Vänner till Hertha F. anse det vara en plikt att underrätta henne därom att den unge man, i vars sällskap hon nästan dagligen är, och med vilken man har allt skäl att anse henne vara förlovad, emellanåt gör hemliga besök hos en person med mindre gott rykte i huset n:o 3 på --gatan, samt anses vara fader till hennes barn. Denna person kallar sig Amalia Winter."

"Det är en lögn!" sade Hertha kallt, i det hon kastade angivelsen på golvet, "skändlig lögn. Yngve! vi ha sett varandra i sex månaders tid, öppnat för varandra våra själar, lovat varandra sanning och uppriktighet, och du skulle kunna... nej, det är icke sant!" Och hon trampade på biljetten med stolt förakt och harm. Men hon hade feber om natten och sov icke en blund. Nästa dag sysselsatte hon sig ivrigt med husets angelägenheter och var i oupphörlig verksamhet för dessa. Men när skymningen kom, tog hon hatt och schal och vandrade till Amalias bostad.

Då hon nalkades den var det redan mycket skumt; likväl såg hon en man komma ut ur husets port och gå fram åt gatan i en riktning motsatt den, från vilken hon kom. Väl var det skumt och den vandrande i skymningen lik en skugga, men själva gestalten, den svårighet med vilken han gick, i det han stödde sig på en käpp, en onämnbar men säker känsla, som ej tillät ett tvivel, de sade henne hans namn.

Namnet

I en sinnesförfattning, som är lättare att föreställa sig än att beskriva, gick Hertha upp till Amalia. Hon fann henne allena och sittande vid sitt barns bädd. Amalia var tydligen i en upprörd sinnesstämning, men icke blott av smärta, ehuru hon tycktes ha gråtit. Med en orolig häftighet skyndade hon mot Hertha, omfamnade henne och gömde en stund sitt ansikte mot hennes axel.

Hertha lösgjorde sig sakta ur hennes armar, tog hennes huvud emellan sina händer och såg med sina djupa, allvarliga ögon i hennes, i det hon sade:

"Hur är det, Amalia? du är upprörd, du har gråtit?"

"Ja", svarade Amalia, i det hon vände sig bort och återgick till sitt barn, "ja, men icke av sorg. Jag har haft en glädje, en tröst; -- det blir bättre för mig härefter -- bättre än jag förtjänat. Men fråga mig ej om något, Hertha. Jag kan, jag får icke säga mer!..."

"Du måste säga mig mer, Amalia", sade Hertha med fruktansvärt allvar, "du måste säga mig dens namn, som är fader till ditt barn."

"Omöjligt!" svarade Amalia. "Begär det icke av mig, Hertha. Allt, allt vill jag säga dig, blott icke det. Jag har svurit att icke säga det. Jag skulle göra honom olycklig, stänga hans framtid ... nej, nej, aldrig!..."

"Svara mig", sade Hertha med en röst, som lät hemsk, så lugn, så sakta och likväl fruktansvärt befallande var den, "är namnet -- Yngve Nordin?"

Amalia sprang upp. "Min Gud, Hertha! Huru huru -- har du fått veta namnet?... Jag har aldrig nämnt det för någon; jag har svurit att dölja det!... Jag var skyldig honom det, ty -- jag hade mera skuld än han. Mitt oförlåtliga lättsinne var skulden -- jag lockade honom, och icke han mig -- det är sanningen, hela sanningen. Han var svag, men han är god. Han vill nu gottgöra -- han vill sörja för sitt barn, o! han är i grunden ädel och god!..."

Amalia hade kunnat länge fortfara så, Hertha hörde henne, efter den första bekännelsen, knappast mer. Rummet, jorden, hela världen liksom rörde sig av sitt rum; hon svindlade och måste sätta sig. Tyst och med ansiktet nedlutat i sina händer satt hon orörlig, ända tills Amalia nalkades henne, oroligt frågande:

"Hertha! Varför sitter du så? Vill du inte se på mig, säga mig ett ord? -- Mår du illa!"

"Ja", svarade Hertha, i det hon långsamt reste sig upp -- "mitt huvud känns underligt, och -- jag måste lämna dig nu, Amalia; men -- du skall snart höra ifrån mig. Farväl!" Hon var dödligt blek, men skymningen hindrade Amalia att se det. Hon följde Hertha orolig:

"Du blir väl bra snart åter?"

"Jag hoppas -- jag tror det."

"Och du kommer snart igen till mig?..."

"Snart. Så snart jag kan det."

"Och du gömmer hemligheten, namnet, som graven!"

"Som graven!" upprepade den stackars Hertha med dov röst, i det hon lämnade rummet. I trappan måste hon stanna. Hon satte sig ned på ett trappsteg och lutade huvudet mot muren och önskade sig ett ögonblick att förlora medvetandet och livet. Gående steg i trappan jagade henne upp. Som en tungt drömmande gick hon hemåt. En odräglig tyngd låg på hennes bröst, och det eviga mörkret tycktes henne utbreda sina svarta vingar över livet och världen. När hon gick igenom stadens nedbrända tomter, måste hon åter stanna. Hon satte sig på en svartnad mur. "Var livets och verklighetens yttersta sanning, yttersta verklighet en -- ruin! Yngve! Yngve! "

Hon kom hem. Hennes unga systrar kastade sig i hennes famn.

"Du har dröjt så länge! -- och det är så mörkt. Vi ha varit så ängsliga!" Hertha kysste sina älsklingar, bad dem lämna henne allena en stund och gick in i sitt rum.

En stund senare kom hon ut, skenbart lugn, för att med den övriga familjen sätta sig till bords. Direktören och moster Nella voro språksammare och muntrare än vanligt. Hertha sörjde, som vanligt, för alla vid bordet, åt och drack även litet, men ändå kastade de unga systrarna emellanåt på henne frågande och nästan hemska blickar. De sågo att allt icke var som vanligt, att någonting ovanligt och mörkt var inom henne.

Då familjen åtskilts för aftonen, tog Hertha sina systrar in till sig, satte sig och lade ena arm om vardera av dem i det hon sade till dem:

"Små barn; jag måste resa bort på en vecka, kanske för två, och ni måste emellertid styra för huset och göra det trevligt för pappa och moster. I morgon skall Maria lämna denna biljett till pappa och sedan i mitt ställe läsa för honom tidningarna. Martha skall emellertid styra för hushållet. Där äro nycklarna till skafferiet, källrarna och vinden, och där hushållspengar för den övriga delen av månaden. Låt se, att min lilla Märtha sköter väl allt detta, såsom du redan begynt det som min adjutant. Låt se, att när jag kommer igen, jag kan ge gott beröm åt er båda. Vad ni kunna tänka ut bäst för pappas trevnad och för hemmet, det gören. Ni måste också tänka på mig, små flickor, och be Gud för mig, och jag skall...

Jag skall skriva till er och säga dagen då jag återkommer, och kanske är jag åter hos er förr än ni tror det. I alla fall, skall jag skriva till er..."

De unga flickorna började gråta: "Vad har hänt?" frågade de, "du är så blek, Hertha! och dina händer äro så kalla. Något ledsamt har hänt!..."

"Ja, men fråga nu icke mer. En gång, kanske skall jag kunna säga er... men nu, god natt, systrar små. God natt!"

Hon slöt dem i sin famn, kysste dem och bad dem gå in i deras rum. Men de hängde sig ängsligt fast vid hennes hals:

"Övergiv oss icke!" bådo de gråtande, "vi ha ingen att hålla oss till, att se upp till, utom dig. Du är vårt enda stöd och all vår glädje i världen. Lämna oss inte!"

"Nej, nej aldrig!" sade Hertha med fasthet, "aldrig med min själ och mitt hjärta; och om jag nu reser bort ifrån er på en liten tid, så är det endast för att så mycket lugnare bli hos er, mina systrar, mina älskade."

Men Hertha kunde ej skilja dem vid sig utan att låta sig en stund höljas av deras smekningar och tårar.

"Syster! Om det finns ett ord, som är mig ljuvt att höra, mer ljuvt än den skönaste musik, så är det ordet syster!" sade en gång till mig en moder med flera döttrar, av tvenne kullar, vilka hon lärt att nämna det ordet i kärlek.

Lyckligt det barn där namnet "syster" uttalas i kärlek och glädje. Himmelens oskuld och änglarnas samliv lever även där och blommar i ljuvliga bildningar, ur en ingivelse, som näppeligen i något annat förhållande är så ren, så fri och förfriskande. Ingen tillgivenhet är på en gång så öm och så glad, så alstrande av det oskyldiga skämtet, det friska, evigt unga skrattet och med detsamma så rik på frid, på hugsvalelse, som den emellan syskon.

När Märtha och Maria kommo in i deras lilla rum, gåvo de en stund fritt lopp åt sina tårar samt åt gissningar, som likväl icke förde dem till något ljus. Slutligen sökte de trösta varandra med planer över allt vad de skulle verkställa inom hemmet under Herthas frånvaro, och som skulle glädja henne vid hennes återkomst. Och dessa små framtidsplaner kastade ett rosenskimmer in i aftonens djupa skymning.

Hertha åter hade i sina systrars omfamning känt förnyad den fasta viljan att leva för dem, men därför, just därför måste hon nu lämna dem för en liten tid; hon kände att hon måste det.

Läsare! Har det genom ditt eget eller en annans förvållande hänt dig en olycka, som du känner ohjälplig, som slår dig med en slags panisk förskräckeise, låter en förfärlig tyngd vältra sig over ditt bröst, liksom förtaga din andedräkt, och fördunkla din syn så att det synes dig, som om du aldrig mer kunde bliva glad, aldrig mer draga andan fritt, då skall du förstå vad Hertha kände. Om du ej dör av detta slag eller blir tokig -- sådant händer stundom -- så bemäktigar sig dig en vild oro och du känner att för att undkomma rovdjuret, som hotar att sönderslita dig, natten som synes vilja uppsvälja dig, måste du fly, fly bort if rån stund och ställe, bort ifrån dig själv om möjligt, ifrån den förfärliga tryckning, som pressar dig, ifrån det, som är där, såsom ett lik, ett spöke för dina blickar, och hindrar dig att tänka eller känna redigt under fasan av dess stumma, hemska närvaro. Och om du så känt, o, väl dig om du kan taga vingar och resa bort från stunden och stället! Det är väl blott ett jordiskt, kroppsligt medel, men det är dock ett verkligt hjälpmedel, en liten hjälp till att vinna andrum, att ge själen tid och kraft att besinna sig över sig själv och det som hänt. Resa förströr. Svartalfen, som bitit sig fast vid vårt hjärta, söves därav. Vi känna ej oupphörligt dess hugg, dess sugning, och vi kunna vinna kraft att kämpa med den. Dock, detta icke av resan allenast!

För att komma ifrån det krossande kval, som hade bemäktigat sig henne, för att undfly Yngves närhet och besök och vinna tid att besinna sig över den väg hon måste taga i förhållande till honom; för att i sin egen själs djup söka vinna någon klarhet uti det mörker, som nu omvärvde henne och honom, kände Hertha, att hon måste bort på en tid, varthän var henne likgiltigt, endast bort, bort ifrån honom.

Hela natten gick hon oupphörligt fram och åter i sitt rum, fridlös, sömnlös. Ibland stod hon vid fönstret och såg upp till himlen, men utan bön och nästan utan tankar utom det avgrundsmörka tvivlets, som så länge likt en Nidhögg legat vid roten av hennes själ, och som nu åter stack upp huvudet genom blomsterhöljet, som senare tider lagt däröver. Stjänorna gnistrade mot henne klara och kalla och mörker betäckte jorden.

I dagningen klädde hon sig resfärdig, tog en liten nattsäck, i vilken hon nedlagt några klädespersedlar, samt en summa penningar av faderns gåva, och med denna i sin hand begav hon sig på väg till hamnen, en halv fjärdings väg från hennes hem.

Som Rudolf, några månader förut, vandrade hon ensam och med känslan av en förfärlig olycka i sin själ på den ödsliga landsvägen. "Stackars Rudolf!" suckade ofrivilligt Hertha. Hon kände ett stygn i sitt samvete att nästan ha förgätit honom (ehuru hon skrivit till honom liksom han till henne mer än en gång sedan hans flykt), för de känslor och tankar, som under senare veckor hade uppfyllt hennes själ; och hon fattade plötsligen det beslut att -- besöka honom i Köpenhamn.

"Jag skall se honom! tänkte hon, gråta med honom, hugsvala honom med mitt deltagande, min systerliga ömhet. Jag skall vara för honom en bättre vän än förut; ty jag skall förstå honom bättre än förr, och det skall hjälpa honom att bära olyckan ... livet!..."

"Och kanske även hjälpa mig!" viskade sakta en röst i Herthas själ. Hennes resa hade nu ett föremål utom henne själv, och detta mål lyste som en liten stjärna på hennes nattliga väg. Den gled framför henne på den mörka himmelen, den lyste och ledde hennes steg. För energiska och på samma gång djupt kvinnliga naturer finnes ingenting så uppehållande under egen nöd, så upprättande för själ och sinne som att vara en annan -- helst en vän -- till tröst och stöd. Vid denna tanke håller sig själen fast som vid ett ankare, under det stormen rasar och vågorna svalla högt, hon känner då mindre sin egen fara -- det händer att hon kan glömma den.

Då Hertha kom till hamnen, var en av kanalbåtarna färdig att avgå till västra kusten, och dess mörka rökpelare virvlade högt mot den klarblå himmeln. Just som Hertha gått ombord, drog man in landgången.

Resan
Jättar och ljusalfer

Vilket poem är det jätteverk, som i Sverge förenar österhav med västerhav och som vi kalla Göta kanal, "Sverges blå band", vilket poem genom dess historia, naturscener, djärva konstverk, stora och ljuvliga minnen! I tre århundraden ha Sverges konungar, allt ifrån den förste Gustav till den fjortonde Carl, understödda av landets snillen och fosterländska män (Brask, Polhem, Svedenborg, Thunberg, Platen), kämpat för dess utförande, burna av folkets armar och guld. Under brottandet med naturhindren, med alla slags svårigheter efter stora motgångar, förödande krig, under inre misshälligheter, efter stora förluster (såsom Finlands) ha regenterna och folket alltid på nytt vänt sig till detta inre storverk och begynt tillsammans arbeta därpå, liksom i gemensamt förstånd, att i landets inre makt och liv hade nationen sitt säkra stöd och sitt framtidshopp. Vilket poem är icke nu resan på detta "blå band" ifrån Birgers stad vid Mälarens och Östersjöns böljor och till Gustaf Adolfs stad vid västerhavets strand, då vi på dess vågor tränga in i landets innandöme, där urbergen öppna för oss dånande sina portar, och vi på osynliga armar lyftas högre och högre upp från platå till platå, ända upp i obebodda urskogen, i vilda bergsjöars famn, bryta så ljudlöst genom klippornas sköt, sänkas ur dessa ned i förtjusande sjöar, dem vi nyss sågo djupt för våra fötter likt speglar i ram av blomstrande bygder med städer och byar och slott; så genomila härliga parker vilkas lummiga träd i förbifarten förtroligt smeka oss med sina gröna kvistar, så komma ut i vida, vilda nejder, där naturjättarna brottas utan att dock kunna störa eller stänga vår väg --

"vilt forsen dånade från fjällen
och trollet från sitt Gullö röt
men snillet kom -- och sprängd stod hällen
med skeppet i sitt sköt!"

Sedan ur de mäktiga konstverkens armar bäras i skötet av den ljuvaste natur och ut i Göta älvs breda, lugna, livfulla vatten -- och detta allt under det en hel värld av forntida minnen och närvarande romantik följer oss på färden med sin valasång och sitt drapa, sina runor ur saga, legend och historia, sina kämpegravar och kummel, jättegrytor och heliga källor, urgamla slott, ruiner och f. d. kloster -- och vid vart och ett något stort och tragiskt eller ljuvligt romantiskt minne -- sina nutidsskapelser i fabriker och fästen, präktiga herresäten och små röda kojor under tallarnas skugga, allt i ständig växling och mångfald -- en underlig runosång, i vilken skogsfrun och statsmannen, bergskungen och skön jungfru, näcken och drottningen, dikten och verkligheten tävla om poesiens lager genom de livsdigra bilder de framställa, de känslor som de väcka.

Ingen punkt under färden är dock märkvärdigare än den vid Trollhättan. Du har lämnat höjderna och bergsjöarna bakom dig, Vättern med dess romantiska och fruktbara stränder: du är i den stora Vänern, dit fyra och tjugu större och mindre vattendrag kasta sig från provinserna och höjderna runt omkring; du lämnar på avstånd Kinnekulles fruktrika terrasser, och under de dystra skuggorna av Hunne- och Hallebergen tränger du in i Västergyllns skogar. Vänerns vatten, svällande av de fyra och tjugu älvarna från höjderna, följa dig och kasta sig utför bergen i Trollhättans vilda, stormande fall. Men du är i frid uti skogen. Du bäres tyst genom dess furuparker, genom granitbergen, på det blå bandets böljor och hör blott fjärran från dånet av naturjättarnas brottning. Du kommer åter ur skogen, just där den skummande forsen med sina väldiga grönblå vattenmassor framvältrar och på en gång förvandlas till den djupa, breda älven, som mellan idylliskt blomstrande och täcka stränder mot en grund av blågrå, fjärran vågande berg ilar mot havet.

"Och skaldens sånger till hans öra ljuda,
och skepp och männer dra med honom hän,
till gäst de rika städer honom bjuda,
och blomsterängar fatta om hans knän.

Men ej de hålla honom kvar, han hastar,
de gyllne torn, de rika fält förbi.
Han hastar oupphörligt, tills han kastar
sig i sin faders famn och dör däri." *

* Floden, av Tegnér.

Huru högtidlig, på en gång allvarlig och ljuv är icke naturen just i nejden, där denna förvandling sker, och skeppen ur de skogiga bergen komma på tvenne armar ned mellan gröna, lövklädda kullar för att sänka sig i älvens fria böljor; huru kontrasterande dess frid med den vilda kampen, fallen och forsarna där bredvid, Trollhättans klippor och fall!...

Så skön och huld stod hon en gång här, alfernas fosterbarn Ogn Alfafoster, då för hennes skull jätteälskaren Starkodder och hennes trolovade make Hergrim vid dessa klippor brottades och kämpade -- en dödlig kamp; dock var hon ej lugn som denna natur, ty hon älskade icke riddaren, världsmannen, som segrade, hon älskade jätten och följde honom i döden.

Men vi ha glömt oss i dessa minnen och återvända nu till den arma resande, som vi här följa och som föga kunde njuta av de scener, som vi omtalat.

Morgonvinden blåste kall, då ångfartyget med henne rullade fram över de dansande vågorna. Tyst satt hon och orörlig nästan som en bildstod, insvept i den stora, mörka ylleschalen och såg på de dansande böljorna, på de farande molnen, på de flyende stränderna, på de viftande, vinkande träden, vars löv redan gulnat av höstnätternas frost och som tycktes vifta till henne deras lev väl! Timma efter timma gick och Hertha satt så orörlig. Det var som om livets pulsar stannat under en krampaktigt tryckande hand.

Åtskilliga av herrpassagerarna kornmo småningom upp på däcket ur deras sovrum. De rökte cigarrer och spottade, nedsmutsande däcket. De anmärkte det svartklädda fruntimret med den ädla gestalten, och hennes orörlighet framkallade skämtsamma anmärkningar. Man kallade henne "bildstoden" och begynte undra, om hon verkligen hade kött och blod, om hon kunde röra sig, kunde tala o.s.v. En viss halvherre beslöt att våga försöket att ge bildstoden liv.

Han satte sig bredvid henne, rökande sin cigarr, vars rökvirvlar nu av vinden drevos i hennes ansikte. Hon vände maskinmässigt bort huvudet.

"Aha!" tänkte den nya Pygmalion, "hon kan röra på sig. Få se om jag inte kan få henne att tala!" och han började emellan två puffar cigarrök:

"Mycke -- vackert väder i dag. Puff, puff, men -- något kallt! Puff!..."

Intet svar från bildstoden, ingen rörelse. Ny puff av cigarrök, spottning, rökpuff och nytt försök:

"En särdeles storartad utsikt ... tycker ni icke?... Va befalls?..."

Nu vände bildstoden huvudet och såg på den talande. Han drog sig litet tillbaka och såg förbluffad ut, drog sig åter litet tillbaka, anlitade cigarren, spottade, gnolade en visstump och gick åter till den tobaksrökande gruppen, i det han viskade: "Hon är visst galen. Hon såg på mig med en sådan blick! jag blev riktigt hemsk; det var en riktig Medusa, hu!..."

"En rätt väl växt Medusa", sade en storväxt äldre herre med en kännares blick på Hertha, "och inte så ful heller, fast hon nu är vid dåligt humör; hon torde väl låta tala vid sig, då hon är vid bättre lynne."

Flera herrar och fruntimmer kornmo upp på däck; snart blevo alla bänkarna upptagna. Den äldre herrn satte sig bredvid Hertha, rökte och spottade. Sedan han hållit på därmed en stund, talade han sakta några ord till henne. Hon svarade icke; åter talade han och nu steg Hertha upp och gick till en annan del av däcket. Men alla platser voro där upptagna, och hon förblev stående ett ögonblick liksom villrådig. En ung man med ett par allvarliga, själfulla ögon steg upp och tillbjöd henne sin plats. Hon emottog den tacksamt. Den var nära ett äldre fruntimmer, som snart började tala till Hertha, och då ett par enstaviga ord från denna gav henne hopp om att bli hörd, begynte hon redogöra för sin familj, sin resas ändamål, sitt levnadslopp, sitt hälsotillstånd och alla sina barnsängar. Hon frågade också, om "fruntimret var gift eller ogift", och underrättade Hertha att hennes eget namn var Taljqvist.

Herthas unga beskyddare gick ned under däck, men kom snart upp igen med en liten tryckt skrift i sin hand, som han med ett välvilligt och artigt uttryck tillbjöd henne till läsning. Den stora herrn stod nu helt nära Hertha och blåste väldiga virvlar ur sin cigarr. Den unga stannade också nära henne utan cigarr, och under det han syntes helt och hållet upptagen av betraktandet av nejden med sin kikare, trängde han sig emellan Hertha och den äldre förföljaren. Hon kände, att hon hade en beskyddare nära sig, och en tacksam rörelse därför var den första känsla hon erfarit på dygnet, som icke var plåga. Skenbart lyssnande, men i själva verket fullkomligt döv för den gamla fruns levnadsbeskrivning, satt hon med ögonen häftade på bladet, som hon höll i sin hand.

När ångfartyget kom till Trollhättans slussar och sällskapet ombord gick såsom brukligt i land för att besöka fallen, följde Hertha maskinmässigt med.

Men snart blev det henne odrägligt att gå bland de glada, pratande människogrupperna och hon lämnade sig efter dem.

Under det hon gick på gångstigen genom skogen, märkte hon, att någon där följde hennes spår; snart var denne i jämnbredd med henne och Hertha igenkände sin förföljare under morgonen, och som nu med en nyfiken och djärv blick på henne fattade hennes hand, i det han sade:

"Varför går ni här så ensam, ni som ändå ser så bra ut!"

Hertha ryckte undan sin hand och såg på den tilltalande med en blick, som lät honom säga: "Nå nå bevars, det är väl inte så farligt heller, och man måtte väl kunna få tala vid en flicka utan att hon..."

Otålig såg sig Hertha om efter någon av ressällskapet, och just i denna stund fick hon se fru Taljqvist andfådd och pustande komma efter henne, ropande:

"Hör, mamsell, mamsell! Huru många slussar är det häremellan och Stockholm? Taljqvist och jag ha slagit vad om dem, men som jag inte vet precis om jag har rätt, så vill jag höra vad andra veta och Taljqvist är i hack och häl efter mig. "

"Jag kan verkligen inte säga det!" svarade Hertha, ' "men vi kunna ju få veta det snart", tillade hon angelägen att behålla fru Taljqvists sällskap till dess hon träffade det övriga sällskapet, och fru Taljqvist hade så stort behov av att meddela sig om både ett och annat, att hon icke behövde bedjas att följa med, i synnerhet då herr Taljqvist nu uppnådde dem, ändå mera andfådd och pustande än sin fru och vid mindre gott humör över hennes oväntade eskapad i Herthas spår.

"Jag ville bara höra om slussarna", sade fru Taljqvist, "och vilken av oss som har rätt."

"Fan anamma slussarna", brummade herr Taljqvist.

Herrskapet Taljqvist, Hertha och hennes objudna följeslagare uppnådde snart det övriga ressällskapet, församlat på bergshöjden över Helvetesfallen, och i begrepp att lämna den för att fortsätta vägen till de nedre slussarna vid Åker.

När sällskapet här åter steg ombord, för att fortsätta resan, var Hertha icke med. De vilda, dånande fallen, den ensliga nejden, de skogbeväxta bergen omkring dem, naturjättarnas kamp och deras symboliska, mäktiga språk drogo henne med magisk kraft. Det tycktes henne skönt att här vila och få gömma sig undan människor som plågade henne, undan den närgångne herrns förtroligheter och fru Taljqvists förtroenden.

Då fartyget ur Trollhättans slussar bröt sin väg fram i den sköna älven, satt Hertha på Gullön ombrusad av de dånande fallen, ensam med den skriften i sin hand, vilken hon behållit utan att tänka därpå.

Det dövande dånet av fallen tycktes henne en vaggsång, som ville söva den vilda kampen i hennes bröst och gjorde det för ett ögonblick. När aftonen och mörkret kom gick hon till värdshuset, begärde och fick därstädes ett rum.

Sömnlös tillbringade hon där natten. När morgonrodnaden grydde gick hon ut. Hon vandrade från Toppö- och Gullöfallen, genom skogen och över klipporna ned till Helvetesfallen; hon vilade ett ögonblick vid jättegrytorna i urbergen, för att strax åter begynna sin vandring, i behov att genom kroppens trötthet lindra själens kval och vinna ett ögonblicks förgätenhet av livet och lidandet, ett ögonblicks sömn. Men allt mer överväldigande syntes mörkret och dess fasa komma över hennes själ. Energiska naturer kunna mycket lida utan att krossas eller brytas. Men det är ett tillstånd, i vilket de ha svårt att hålla sig uppe, och det är då sömnen överger dem och prisger dem åt de mörka fantomer, som intagit deras själ. Sömnlösheten, som förvandlar dygnen i en oavbruten dag och tvingar de torra, heta ögonen att oavvänt stirra på en enda mörk punkt, den är lik den gamla kvinnan, som fällde Thor till marken, sedan han segerrikt brottats med gudar och jättar. Lidandets högsta makt är att det låter oss förlora vårt högre medvetande, vårt ljus och vår styrka. Om man hade frågat den rastlösa vandrerskan vid Trollhättefallen i dessa dagar vad hon sökte, så hade hon kunnat svara: "Mig själv!"

"Yngve, Yngve! Huru var det möjligt!" var den mörka, ständiga tanken i Herthas själ, som låg där liksom en ormlik knut. Och tro och kärlek, avsky och förakt växlade i försöken att lösa den -- fåfängt. Hennes tankar begynte bli orediga, och hon befarade vansinne.

Det står på Gullö klippa en enslig svartnad tall, som med en krona av vilt förvridna grenar stupar över djupet, såsom ville den störta dit, en underligt demonisk gestalt, som framkallar mörka känslor och synes ett foster av sådana. Har den växt upp i spåret av den sköna jättebruden, som en gång stod där och störtade sig i djupet för att undfly livets kval? Den mörka gestalten fäste Herthas blickar med jättemakt. Den visade nedåt djupet och tycktes säga: "Där, där!" Det var en stund då allt blev mörkt för henne. Men då kom en smekande vind och rörde vid hennes brännande tinningar och lät klippans tallar susa. Hertha tyckte sig i den känna sina unga systrars smekning och höra deras ord: "Övergiv oss icke!" Och hon vände sig bort från de frustande forsarna och beslöt att göra allt för att vinna några timmars sömn och därmed klar besinning åter. Hon förskaffade sig sömngivande droppar av läkaren vid Trollhättan; men de skänkte henne ingen sömn, endast en dvala full av feberfantasier.

Hon var i en kyrka i midnattsstunden och månen sken full och högtidlig genom mörka, hotande moln in genom korets gallerfönster. Tysta människor sutto likt skuggor i koret och i dess djup stod på svart grund ett högt gyllne kors, som spred ett svart skimmer.

Orgeln brusade och en röst sjöng:

"O, Guds Lamm, som borttager världens synder!..."

Då reste sig de skugglika människorna, gingo till altaret och knäböjde där. Hertha följde av en oemotståndlig dragning och mottog med de andra "Kristi lekamen och blod".

Så lämnade hon kyrkan och gick till Yngve, såg honom ligga i sin morgonslummer skön och leende på sin bädd. Men hon väckte honom och sade till honom med sorgset allvar:

"Yngve, du har ljugit inför himmelen och inför mig, och nu måste du dö, men jag har helgat mina läppar i det blod, som kan göra dig ren, och jag har kommit för att helga dig."

Och hon böjde sig ned över honom och kysste honom. Då bleknade Yngves röda läppar och en marmorstelhet antog hans drag och hans lemmar. Han såg på henne med en förebrående och ändå kärleksfull blick, till dess den stelnade. Hon tillslöt hans ögonlock, och han var död och all livets fröjd med honom för henne.

*

Hon sig en annan värld, ett underligt dödens och tystnadens rike. Där var en stor stad med gator och gränder och torg av -- gravar och minnesvårdar huggna i sten. Intet träd, ingen blomma, intet grässtrå syntes vid dessa. En stjärnlös, stålgrå himmel sträckte sig ut över gravarnas, över de dödas stad, som tycktes sträcka sig ut i oändlighet över jorden. Djup skymning rådde där, och intet ljud, ingen ton av livet hördes utom ett dovt sus, som stundom höjde sig och sjönk och dog bort likt det av djupa, bedjande suckar.

Då Herthas blick hunnit vänja sig vid den djupa skymning som härskade, såg hon vid många minnesvårdar gestalter, som lågo där i bön och berörde åter och åter med sina läppar gravarnas murar. Däremellan tycktes de vänta på något. Även Hertha stod vid en minnesvård, en enslig pelare, som hon hade omfattat med sina armar och höll sluten mot sitt bröst; och hon visste väl vem som var gömd därinne, och varför hennes varma hjärta klappade mot den hårda stenen. Så gingo många år, och många av de bedjande vid gravarna tröttnade och lämnade sina poster för att återgå till livets städer och nöjen. Men Hertha tröttnade ej, utan stod troget med det varma hjärtat klappande mot den hårda graniten, avbidande stunden, "då de som i gravarna äro skola höra Guds röst".

Plötsligt flammade det i öster och en stark röst ropade: "Stunden är kommen", och jorden skalv och gravarna rämnade. Pelaren, som Hertha omfattat, rörde sig, och hon kände ett hjärta slå mot sitt hjärta. Hon höll Yngve i sina armar och han slog upp sina ögon, men o, med vilket nattlikt allvar i sin blick, i det han sade:

"Varför väckte du mig -- blott för att föra mig till domen."

Hertha svarade: "Jag har vunnit dig ur domen, Yngve, vunnit dig genom vakor och mycken bön. Kan du blott älska mig? Minns vårt förbund och tala sanning!"

Yngves ögon vände sig då bort från hennes och sågo åt andra nejder och åt en skugga, som stod nära, liksom väntande på honom och som har Amalias drag. Hertha kände därvid sitt hjärta sammandragas av outsäglig smärta och -- snart såg hon sig åter allena irra som en skugga bland gravarna i dödens rike.

Så och ändå mycket mera fantiserade Hertha feberaktigt, i det hennes själ sökte någon punkt, vid vilken den kunde vila.

Efter en dylik dröm steg hon en morgon upp och vandrade ut i landsbygden långt ifrån fallen, vars dån nu begynte bli henne en plåga. Då hörde hon klockorna ringa samman, och därav och av folket som gick i helgdagskläder, förstod hon att det var söndag. Hon följde folket och kom till en liten landskyrka vid kanten av skogen. Det var en enkel men i ädel stil byggd kyrka av sten med ett högt kor, och i korets djup stod ett högt gyllne kors, som glimmade klart mot den mörka grunden. Det liknade det som hon sett i drömmen. Hon stannade kvar. Allmogen i provinsens dräkter fyllde kyrkan. Prästen trädde för altaret. Hertha kunde ej följa med vad han sade, förstod blott att han bjöd alla att komma till en helig, hugsvalande måltid. Och när sången höjde sig: "O, Guds Lamm",... och församlingen reste sig och gick fram mot altaret, då gick Hertha med den och böjde sitt trötta huvud vid korsets fot.

Kyrkans frid, sången, de mystiska orden som i stilla högtidlighet uttalades av prästen, de miida, allvarliga ansikten som omgåvo henne, bland vilka många voro åldriga, några saknande ögonens ljus, anblicken av korset, som lyste högt och mäktigt, tanken på honom vars tecken det var, allt verkade mäktigt på Herthas själ, och när prästen nalkades henne och såg på henne med en förvånad och tveksam blick, då såg hon åter på honom med ett uttryck av så mycket lidande och så mäktig längtan, att han ej kunde vägra henne måltiden, till vilken hon enligt svenska kyrkans lagar dock ej var berättigad, då hon ej varit anmäld därtill, ej heller närvarande vid skriftermålet. Men han lydde ovillkorligt stundens mäktiga ingivelse, viss att om någonsin, så hade han för sig en människa, som behövde nådemedlen. Hertha emottog dem, böjde huvudet och -- grät.

En hög och härlig gestalt trädde emellan henne och den älskade men brottslige yngling, som vallade hennes kval, trädde emellan henne och allt, som icke var det gudomliga. Vid hans hjärta, vid hans fötter lade hon ned sig själv, sitt liv, sin sorg, sin älskade, hans synd, hans och hennes eget liv, allt i djupt, fullkomligt överlåtande, och hon kände sig -- räddad. Som den försmäktande ökenvandraren låg hon vid den friska källans rand och drack nytt liv.

Tysta måltid! Vem täljer de förborgade, frälsande under, som du verkat och verkar allt sedan din instifitelses stund, i själar som du giver nytt liv.

Religionsformer må växla, kyrkor föråldras och förvandlas, släkter komma och gå, men du stilla, mystiska måltid står kvar, alltid densamma, samlande de spridda hjordarna, födande själarna med samma lekamen, samma blod och alla tillvarelsens mysterier samlas i dig och utstråla av dig. Tysta, heliga måltid, alla sekters kommunion, alla själars hemliga samband med varandra och med den ena, bevararinna av kärlekslivet i en kärlekstorftig men kärleksbehövande värld, bevararinna av hoppet, fostrarinna för himmelens samfund, så länge du dukas inom kyrkan eller därifrån sändes ut i de lidandes kamrar, så länge lever ännu därinom Kristi liv och kraft -- och om jag liksom många, med längtan se mot en framtidens kyrka mera sann och mera verksam än den, som nu i vår nord vill behärska människornas samveten, så är det emedan de då skola allmännare, innerligare komma till dig, smaka din fullhet, tysta heliga måltid, källa av evigt liv!...

När Hertha genom den susande furuskogen vandrade tillbaka mot fallen, kände hon att allt icke var förlorat; att en stod kvar oförvansklig, ren och trofast, en som hon kunde älska och se upp till och sluta sig till med hela sin själ och hela sin kraft -- alla själars herde och vän. De fallande forsarna, den brusande stormen, all jordelivets oro, de hade sin tid och sin övergång; men han stod kvar. De voro mitten, icke slutet, ty vid detta stod han, och hon hade smakat hans närvaro, hans liv. I världen var strid, men i honom kunde hon ha frid, det kände hon klart. En stilla, hög, kärleksfull resignation intog hennes själ i förening med en tacksam glädje över den förvandling hon erfor och den erfarenhet, som blivit henne till del.

En sådan erfarenhet är av onämnbart värde för hela livet och ger vår själ en visshet om Guds väsen och omedelbara förhållande till henne, som ingenting mer förmår rubba. Och antingen han lyfter henne upp till sitt hjärta och låter henne smaka de fröjder, "som ingen tunga kan uttala", eller böjer henne till jorden, såsom vinden böjer säven vid stranden, så är hon tillfreds, tillfreds att han är med henne och att han är kärleken. I djupaste vinternatt är detta hennes ljus.

Sådana voro Herthas känslor, under det hon gick hemåt genom den ensliga skogen, och i det ljus som nu lyste i hennes själ, tycktes livets alla dunkla gåtor ljusna. Även över Yngves förvirrade, förvridna bild kom en förklaring. Var det ej den lära, som hon hört av hans läppar, som hon nu fattat med en ny känsla av dess sanning. Kunde väl han vara falsk, vara en lögnare? Måste icke allt vara lögn förr än detta vore sant! Och Hertha fattade hastigt beslutet att ställa frågan till honom själv och låta sanningen döma emellan dem. Men först måste hon se Rudolf. Hon kände sig nu i stånd att gagna honom, och åter klar och bestämd, beslöt hon att följande dagen resa över till Köpenhamn. Hon behövde blott en natts vila. Det var nu sju nätter, på vilka hon icke sovit.

Denna natt sov hon djupt och starkt. Men själens kamp återverkade på kroppen och hon vaknade om morgonen med en förfärlig huvudvärk. Hon eftersände läkaren på stället, begärde och erhöll en stark åderlåtning. Det var med ett slags bittert nöje som hon såg sitt blod rinna, tills hon var nära en svimning. Kunde hon dock med allt sitt blod köpa Yngve fri från denna synd!

Efter åderlåtningen och under inflytande av en stillande dryck blev Hertha liggande jämförelsevis smärtfri. Så låg hon hela dagen med ögonen slutna, och blott en och annan tår, som långsamt rullade genom de mörka ögonhåren utför de bleka kinderna, tillkännagav den tysta sorgen i hennes själ.

Så låg hon ännu om aftonen, då hon hörde dörren öppnas och någon sakta inträda i rummet; men i tron att det var någon av husets pigor, som lovat se om henne, förblev hon liggande stilla med ögonen slutna. Då kände hon en varm kyss tryckas på sin hand, som med detsamma vättes av tårar. Hertha slog upp ögonen och såg en ung, vacker flicka på knä vid hennes säng, betraktande henne med uttryck av den innerligaste kärlek.

"0, förlåt, förlåt!" bad i detsamma Eva Duvas ljuva röst; "och skicka ej bort mig. Jag hörde, att någon som syntes mycket sjuk och bedrövad låg här, och jag ville höra om jag kunde vara henne till någon tjänst, ty också jag är bedrövad och sjuk till sinnet. Men nu sedan jag känt igen dig, så kan jag inte lämna dig mer. 0! låt mig få bli hos dig, tills du blir bra åter. Låt mig få vara som din syster, eller din tjänarinna. Vem vet, kanske den ringa och svaga kan vara den starka till någon liten tjänst. Det skulle vara mig så gott! Säg icke nej... Jag skall vara så tyst, men jag kan ej lämna dig. Jag behöver bli nära dig; det skall göra mig mer gott än allt annat!..."

"Huru kom du hit?" frågade Hertha, i det hon smekande lade sin hand om den unga flickans nacke.

"Med mina föräldrar", svarade Eva; "vi äro på resa till Köpenhamn, där min far har affärer, och de ha låtit mig och syster Marie följa med, för att förströ mig och muntra mig, som de säga. Ty jag har varit och jag är mycket orolig till sinnet allt sedan -- men allt det där vill jag tala om sedan, om blott jag får stanna hos dig; -- du skall lysa över mitt dunkla inre, du skall göra mig klar över mig själv och vad jag bör göra; ingen kan det om icke du. 0! låt mig stanna hos dig. Jag frågar ej efter hela Köpenhamn, om jag blott får sitta här, vid din bädd. Syster Marie skall följa föräldrarna till Köpenhamn."

"Bed din mor, att jag får tala med henne!" sade Hertha, och Eva, som i de orden hörde ett samtycke, kysste varmt Herthas hand och skyndade till sin mor.

Emellan fru Duva och Hertha blev det snart uppgjort, att Eva skulle stanna hos denna ända till dess hon var bra nog för att själv resa över sundet, då hon skulle återföra Eva till sina föräldrar. Hertha sade fru Duva sin avsikt att i Köpenhamn besöka en ung, sinnessjuk släkting, och Hertha, ehuru icke egentligen älskad i kretsen av sina bekanta, var så allmänt högt aktad, att fru Duva utan frågor och betänkande överlämnade Eva i hennes skydd.

Eva Duva var överlycklig åt denna uppgörelse. Hon var i de år, då det är så vanligt hos unga, varmhjärtade flickor att fatta en exalterad tillgivenhet för utmärkta personer av deras eget kön, i synnerhet då dessa utmärka sig genom en karaktärsstyrka som de själva känna sig sakna; och längesedan hade Eva Duva känt till Hertha den dragning, som den veka rankan känner till det starka trädet, kring vars stam den behöver linda sig för att höja sig mot ljuset.

Det lilla rummet vid Trollhättefallen, som under föregående dygn bevittnat ett så mörkt lidande, erbjöd denna afton en vänlig syn.

Det var den bleka sjuka, som nu, tydligen mycket bättre, satt högt uppbäddad i sängen, med det rika gyllne håret tillbakakastat ifrån tinningarna och i fria vågor fallande över de vita kuddarne, under det att hennes ännu febermatta ögon med moderlig huldhet vilade på den unga flickan, som på knä vid hennes bädd och med hennes hand emellan sina, ömsom tryckande den till sina läppar, ömsom lutande emot den sin heta kind, utgöt för henne sitt överfulla hjärta.

Eva omtalade huru hon, följd av herr v. Tackjerns uppförande vid eldsvådan, känt den motvilja, som hon alltid hyst för ett giftermål med honom, så tillväxa, att tanken därpå blivit henne odräglig, och huru hon förmått sina föräldrar att samtycka till upplösandet av hennes förbindelse. Emellertid hade familjens belägenhet genom eldsvådan och genom nya förluster på annat håll blivit mycket betryckt; hon såg sina föräldrar sörja däröver och tydligen önska, att förbindelsen emellan deras dotter och den rika v. T. skulle återknytas. Han å sin sida hade förklarat sig färdig därtill; han ansåg hennes uppslående av deras förlovning som en vanlig "kvinnonyck", den han ville förlåta, och föreslog, att, för att förekomma ett förnyande därav, bröllopet skulle försiggå ju förr dess hellre. "Och nu vet jag vad som förestår mig", fortfor Eva. "Efter denna resa som skall 'förströ mina grubblerier', skall man yrka på mitt avgörande. Föräldrarne skola säga, att jag 'får göra som jag vill, att de ej vilja övertala mig', men de skola se bekymrade ut; jag skall läsa i deras blickar och uttryck vad de önska; jag skall se, huru jag kunde lätta deras och systrarnes framtid genom mitt giftermål, se att jag därmed skulle göra alla nöjda utom -- mig själv. Ty aldrig, nej aldrig kan jag bli lycklig i detta giftermål. Jag behövde en man, som jag kan högakta, se upp till som ledande vän och man. och det kan jag ej i detta fall. Men har jag rätt att se blott på min egen lycka? att för min egen sällhet göra alla emot? Är detta icke orätt, egoistiskt? -- Ack! jag har gått ur kyrka och i kyrka för att av prästernas ord finna råd och ljus, men de ha predikat om en undergivenhet och lydnad, som -- ändå mitt hjärta uppreser sig emot, emedan jag ej vet om den, i detta fall, är Guds vilja. Kunde jag blott veta det! Jag har bett Gud om ljus både bittida och sent, och ändå har intet ljus kommit i mitt stackars sinne, och det har gjort mig hemsk, och -- ibland har jag känt mig liknöjd för mig själv och allt i världen, så att jag kunde vara färdig kasta bort mig själv, efter Gud icke bryr sig om mig. Ack, det var väl syndigt tänkt, ty -- han har ju fört mig hit till dig, och du, jag känner det, skall lära och upplysa mig."

Hertha lät den unga flickan fullt uttala sig, sedan sade hon:

"Har du någonsin tänkt på att du kunde få barn i ditt giftermål?"

"Nej", svarade Eva, -- "åtminstone har jag ej dröjt vid den tanken, nej..."

"Det är ändå endast den, som kan ge dig ljus på din väg", sade Hertha. "Om du skulle välja en fader, till ledsagare och föredöme för ditt barn -- skulle du välja herr v. T.?"

"Nej", sade Eva med full bestämdhet, "nej, det skulle jag ej!"

"Tror du att han kan bli annorlunda, att han kan förändras genom ditt inflytande?"

"Ack!" suckade Eva, "man har väl sagt mig det, men -- jag tror det icke. Han är så mycket äldre, världsligt klokare, starkare i vilja än jag. Jag skulle aldrig ha mod att vara fullt mig själv med honom, att be honom om något; -- jag skulle, förenad med honom, bli mindre öppen, mindre frimodig än nu, jag tror att jag kunde bli konstig, ty jag är rädd för honom. -- Jag ville ej bero av honom, ej vara hans son eller dotter!"

"Nå väl, så bliv ej hans maka!" sade Hertha med stor bestämdhet, i det hon lade sin hand på den unga flickans huvud, "du syndar eljest emot Gud och den kallelse som moder, som han givit dig, att vårda barnets väl, som han kunde låta födas i ditt sköt. Ack, Eva, jag undrar alla dagar på, huru människor, dels inom, dels utom giftermålet kunna så lättsinnigt föda barn till livet, det stora bittra, fruktansvärda livet, med himmel eller helvete till utgångspunkter -- barn, varelser med odödliga själar, som kunna så mycket lida, så mycket förtvivla, och en gång förebrå sitt livs upphov att ha givit dem livet!... Det är i synnerhet åt kvinnans modershjärta, som skaparn förtrott ansvaret, vården om den varelse, som hon skall bära under sitt hjärta, och likväl -- huru ofta tänker hon väl därpå, då hon går att ge sig åt en man?... Eva! -- Det är mitt sista ord till dig i denna sak -- gift dig icke med den man, vars dotter du ej ville vara!"

"Hertha!" utbrast Eva, "du lyfter en sten från mitt hjärta; du tar täckelset från mina ögon, och jag ser nu allt klart!... O! du har rätt, du har rätt, och det är Gud som fört mig till dig, ty... Men Hertha, övergiv mig icke härefter, ty jag kommer att behöva ditt stöd och ditt råd. Föräldrarna äro goda, mycket goda. Men de tro, att en flicka måste antingen gifta sig eller också sitta hemma med små fruntimmersarbeten och ingenting företaga utom att sköta sin toalett eller göra visiter; och detta har aldrig varit mig nog och blir det allt mindre härefter. Vi äro många i hemmet; vi behövas icke alla där, och jag måste nödvändigt nu lämna det på en tid. Kunde jag blott företaga något för att hjälpa föräldrarne, syskonen!... men jag är så okunnig; kan litet av varje, ytligt, men intet grundligt. Likväl skulle jag så gärna vilja arbeta, duktigt arbeta med vad som helst, om blott jag kunde göra nytta därmed och komma ifrån det tillstånd av ovisshet och halvhet, som nu är mitt själsliv och även mitt hemliv. Jag går såsom i en skymning; jag vet icke vad jag är, vad jag kan. Jag söker mig själv. Jag är lik en åker, som ligger i träde men som kunde bli fruktbar genom odlarens hand."

Ju längre Eva så talade, dess mer klarnade Herthas blickar, strålande över den unga flickan; hennes huvud höjde sig och återtog uttrycket av självmedveten kraft och vilja, som var henne eget, och hennes allvarliga blick trängde ömt forskande in i den unga själ, som här öppnade sig för henne.

"Jag förstår dig", sade hon, "och vad du säger gläder mig. För oss kvinnor ligger ännu större delen av livets åker i träde och man vill hindra oss att bruka den. Men klar och stadig vilja kan genombryta månget stängsel. Finner du i din själ någon längtan till en större, allmänligare verksamhet i någon bestämd riktning?"

"Nej, icke det", svarade Eva, "jag fruktar offentligheten och fruktar min otillräcklighet att verka på egen hand. Men jag skulle vilja sluta min lilla verksamhet, mitt lilla liv till något mål, som jag kände stort och ädelt, värt att leva och arbeta för. Och -- jag skulle gärna sluta ett fattigt barn till mitt hjärta, leva och arbeta för det. Det skulle göra mig lycklig. Jag skulle ej frukta fattigdomen med detta; jag skulle nog kunna förvärva ett tarvligt bröd för det och mig. Detta har varit och det är min framtidsdröm. Men först vill jag bli en bättre, en klarare, en starkare människa än jag är det, och därför låt mig älska dig, se dig, höra dig ibland, se upp till dig. Det är så skönt, så härligt att få se upp, älska, beundra!..."

"Ack, se då icke upp till en människa, din like!" sade Hertha med djupt och sorgset allvar. "Du skall finna dig bedragen; se upp till Gud allena! Det kan ej nog upprepas: Människan är svag; den bäste ofullkomlig; och sant, bittert sant är vårt gamla ordspråk: Ovisst är allt vad man äger i en annans bröst! "

Det låg ett så dystert allvar i Herthas uttryck under det hon fortfor att varna Eva att för mycket tro eller "förlita sig uppå människor", att Eva djupt skakades därav. Men hon sade ändå smekande: "Du tror ju på mig och min tillgivenhet för dig? -- Jag vet, att jag kunde dö för dig. Den som älskar dig en gång, måste älska dig alltid och bli en allvarligare, en bättre människa. Jag begär ej, jag är inte värdig att få veta vad som låtit dig tro så mycket ont om människor, men säkert har du lidit mycket. och lidandet förmörkar sinnet och låter det -- kanske inte alltid döma rätt. Förlåt mig, att jag vågar så tala till dig -- men jag håller så mycket av dig, och det gör mig så ont att du skall känna så där!..." Och Eva badade Herthas hand med sina kyssar och tårar.

I den gamla sången om Gudrun, som sitter vid Sigurds lik, men kan icke "gråta, som andra kvinnor", ty "dö blott hon ville", säges huru

-- "de ädla
Jarla-döttrar,
gullbeprydda,
sutto för Gudrun:
var av dem förtäljde
sin tyngsta sorg,
den som bittrast
plågat hade."

Det hugsvalar slutligen den sörjande, så att hon utbrister i tårar och sång.

Så lindras den ensliga sorgen av medkänslan för en annan. Så ock hugsvalades nu de båda unga kvinnornas lidande av det djupa deltagandet i varandras. Snart sågs Eva med lugnat sinne täckt och tyst sysselsätta sig att för Hertha ordna en lätt kvällsvard och tycktes glömma sig själv för att tjäna henne, under det att Hertha i stilla överlåtenhet lät sig av henne vårdas och även med ett leende emottog ett glas mjölk och bröd av hennes hand.

"Läs för mig något!" bad Hertha senare på kvällen sin unga väninna, "läs för mig detta", tillade hon, i det hon räckte Eva det lilla häfte, som hennes okände vän på ångbåten satt i hennes hand, men som hittills förblivit henne en förseglad bok. Det var det härliga skaldestycket "Dödens Ängel" av J. O. Wallin, som nyss blivit utgivet efter den store mannens död. Eva läste och läste skönt. Vid ljuden av denna mäktiga poesi liksom reste sig Herthas själ, ty allt vad livet har förfärligt och allt vad det har stort och skönt framträder där i bjärta skuggor och dagrar, framslungade av mästarehand ur ett hjärta, som druckit djupt av livets malörtskälla, men även ur evangelii frälsande brunn, och därför kunde tala till människohjärtan såsom blott sällan en dödlig. Det var Dödens Ängel, som nu genom "Davidsharpan i norden" talade till Hertha:

"Jag sveper vingen om nordanstormen
Och rullar dynande våg mot strand.
Av statssystemer jag krossar formen
Och vrider viggen ur dundrarns hand.
Som nattens väkter
Jag sekler jagar;
Och mänskosläkter
Och verk och dagar
Som böljor välva sig för min fot,
Tills sista böljan där lagt sitt knot."

Och sedan:

"Hör anderösten, den klara, djupa,
Och i hans ärende upprätt gack;
Du sen ej spörje om du skall stupa,
Ej heller sörje för världens tack!
Du fylle kallet
Och frukte icke!
Ur själva fallet
Du uppåt blicke,
Så skall dig fatta en ängels hand
Och stilla föra dig till ditt land."

Och senare:

"Väl dem, som redligt det ädla velat,
Det rätta sökt och det milda tänkt,
Som älskat mycket fastän de felat,
Dem varder mycket ock efterskänkt.
De här ej blevo
Allt vad de skulle,
Men änglar skrevo
Så kärleksfulle
Vad genom dem uti minsta mån
Den världen glätt som de kommo från."

Och slutligen den ljuvliga profetian:

"Då dagen svalkas och skuggan breder
kring edra dalar och berg sitt flor,
så kommer Han och förlossar eder,
vars makt är såsom hans kärlek stor.
De ögon trötta
en stund de somna ...
de verktyg nötta,
en stund de domna ...
en annan stund till ett annat lopp,
I edra huvuden lyften opp!

Och ny är himlen och ny är jorden
Och ny är himlens och jordens son
Och saknar icke odödlig vorden
Det trånga hemmet han kom if rån.
Det är försvunnet,
Det är förvandlat,
Men tro som vunnit,
Men dygd som handlat!
I haven lotten åt er beredd,
Av låga sinnen ej hörd och sedd.

Då äro torkade alla tårar,
Då äro helade alla sår ...
Ej mer på travar av lik och bårar,
Med fackla nedvänd och släckt jag står.
Jag facklan vänder
Och i detsamma
Den åter tänder
Vid livets flamma,
Och blandar, evig seraf, min ton
I eder lovsång vid ljusets tron!"

Hertha lyssnade till sången över döden och livet från "Davidsharpan i norden", lät den försänka henne i människosläktets gemensamma lott, och för en stund syntes henne hennes eget öde, hennes livs prövningar och kval ringa. Hon liksom lösgjorde sig från sig själv; och vid det sken som "Dödens Ängel" spred över det jordiska livet, syntes det henne ädelt, i all sin bitterhet, värt att leva. Vilande i denna syn och med ögonen fästade på den unga föreläserskans oskuldsfulla ansikte, kom över hennes själ en högtidlig, stilla frid. Med händerna sammanknäppta och huvudet nedlutat mot bröstet insomnade hon stilla. Eva fortfor ännu en stund att läsa, för att ännu fastare insöva henne; redde sedan till åt sig en liten bädd vid foten av hennes säng och vilade där så gott, som hon icke gjort det på länge, den goda, unga flickan.

Följande dagen kände sig Hertha fullkomligt frisk. Hon skrev till sin far och sina systrar, utsatte tiden för sin återkomst till hemmet och begav sig dagen därpå med Eva Duva över Kattegatt till Köpenhamn, där hon överlämnade den unga flickan till sin familj -- icke utan att ha djupt förbundit sig med henne för framtiden -- och gick att uppsöka Rudolf.

Väl att hon kom till honom i denna stund! Den olycklige ynglingen, jagad av namnlös oro, av brandnattens förfärliga minnen, som allt starkare tycktes uppstå i hans själ, var i begrepp att lämna det hem där han blivit upptagen och att vandra ut i världen utan annat mål än det att fly sig själv.

Hertha avstyrkte honom icke från denna vandring; hon styrkte honom fastmer i avsikten att göra en lång fotresa; och i samråd med de släktingar, som tagit honom i sitt hägn, utstakade hon en marschroute för honom och försedde honom med brev, som skulle låta honom på åtskilliga orter under vägen finna vänner och skydd om han behövde det. Detta var gott för den olycklige, men o! huru outsägligt mycket mer hennes egen närvaro, hennes styrkande, hugsvalande ord, tanken att hon kommit dit till Köpenhamn blott för hans skull, att han var något för henne, att hon hade honom kär! Glädje och tacksamhet häröver gjorde honom till ett barn i hennes hand. Hon åter, styrkt av det dop som hon nyss genomgått, talade nu till den arma "skvmningens son" med helt annan visshet och helt annan kraft än förut en gång, hugsvalade och styrkte honom. Sedan Hertha med moderlig omsorg besörjt Rudolfs utrustande för hans vandring, sedan hon sett honom med ränseln på ryggen, gråtande, men ändå lycklig, lycklig av hennes välsignelse och av hennes kyss på hans panna, med vandringsstaven i sin hand gå sin ensliga väg, då, utan att ha sett en skymt av de konstens härligheter, som Nordens Athén sluter i sitt sköte, vände Hertha om till sitt land och sitt hem.

Där, i hennes hem, mottogs hon med outsägligt jubel av sina unga systrar, vars tårar och smekningar läto henne känna vad hon var för dem. Fadern återsåg henne med mörka och stränga blickar, men utan att säga ett ord, ehuru han inom sig svor och förbannade "fruntimmernas emancipation". Men han kände numera för sin äldsta dotter en högaktning blandad med fruktan. Man behövde henne och fruktade att stöta henne bort. Moster Nella var ytterligt konfunderad av Herthas oförklarliga bortresa och återkomst och muttrade oupphörligt sina misstankar halvhögt för sig själv, under det hon fördjupade sig i de intressanta trassliga härvor, som hon åtagit sig att reda för en stor väv, som skulle vävas i huset.

De unga systrarne hade mycket att säga om Yngve Nordin. Han hade samma dag som Hertha avreste kommit till Kullen, blivit ytterst bestört vid underrättelsen om hennes plötsliga resa, och på hans många, oroliga frågor om henne, kunde de blott giva sorgsna och otillfredsställande svar. Han hade återkommit flere gånger för att få höra nyheter om henne och slutligen lämnat för henne en biljett. I denna fann Hertha endast dessa ord:

"Hertha! Varför detta? Jag har rätt att fordra en förklaring!

Yngve."

Varföre, månne, tryckte Hertha dessa ord med en krampaktig häftighet till sitt bröst. Det var emedan deras trotsiga, nästan utmanande ande likväl förde till hennes hjärta, med blixtens snabbhet, känslan att de voro skrivna av en oskyldig, av en förorättad, en som med oskuldens frimodighet fordrade upprättelse. O! att så måtte vara, att hon måtte ha blivit vilseförd. Men huru var det möjligt, tänkbart?... Huru skulle den mörka gåtan kunna förklaras?

Sanct Britas sommar

Ej tjusande som Nordamerikas indianska sommar men ändå rörande ljuvlig och skön är ofta i Sverige den tid, som vi kalla "Sanct Birgittas sommar" eller "Brittsommaren". Den inträder vid samma tid som den amerikanska eftersommaren, men den slutar mycket förr; dess liv är likt ett skönt leende, som för ett ögonblick upplyser ett dystert anlete.

Redan ha skördarna på våra åkrar blivit inbärgade, och nattfroster och störtregn, stundom snöglopp, härjat lövträdens och ängarnas skönhet, blommorna ha sänkt sina huvuden, bladen svartnat. Då inbryter i början av oktober en tid av klar sol och lugna, varma dagar, då den svenska naturen framstår på en gång i strålande höstprakt med sina mångfärgade lövträd, sina lysande klasar av frukter i oxel och rönn, sina strålande solblommor, sina mångfärgade lövträd, sina lysande klasar av kretsande i trädens toppar och liksom novisen pryder sig som härligast just i den stund, då hon tar avsked av livets fägring, för att gå in i sin vinterliga grav.

Det nordiska helgonet, vars namnsdag inträffar vid denna tid och vars inre värme var sådan, att hon mitt under strängaste vinter låg på jordgolvet i Vadstenas oeldade klostercell och kände ingen köld, har givit sitt namn åt denna sommartid, knappt mindre underbar än hennes eget inre sommarliv.

Oxel- och rönnträden kring Solberga prästgård lyste av röda druvor, kringkretsade av flockar granna sidensvansar en skön morgon i brittsommarsolens prakt. Prästgården själv såg så skurad och putsad och festlig ut, alldeles som om man där skulle bereda sig till en högtid. Friskt enris doftade, strött på salsgolv och förstugukvist; solen lyste glatt genom de klara rutorna på blanka bord och granna blommor. Pastorskan hade otroligt mycket att göra, satte alla sina pigor i full verksamhet och gick själv med sin stora nyckelknippa från vind till källare, från visthus och till mjölkkammare, sedan från skåp och till skåp inomhus framtagande duktyg och silver och porslin. Hon var som bäst inbegripen i linneskåpet och i valet och kvalet emellan duktygen "stora rosen och lilla rosen, vandringsmannen och stjärnmönstret", då pastorn inträdde i salen och utropade:

"Nå, min lilla gumma, det är väl icke värt tänka sig att få en samtalsstund med dig i dag. Det är ändå fasligt vad du har mycket att göra och mycket besvär för sådana här upptåg och tillställningar, som fru Uggla skulle kalla dem."

"Av vad!" sade den lilla pastorskan muntert, "besvär? Du vet väl, att sådant besvär är mitt största nöje, i synnerhet när det är till småbarnsskolans förmån. Och göromålen, sysslorna, Gud välsigna dem, de äro mitt liv och min lust, och utan dem ville jag inte leva. I dag har jag farit omkring i huset som en eldslåga, allt sedan klockan fyra på morgonen; men allting har också i dag gått så väl och så i hand, som om det vore förspänt till något gott. Degarna jäsa så det är en lust åt det och -- du tror inte vilken rar "förning" jag fått just på morgonkvisten. Gissa!"

"Jag gissar en -- hjortstek!"

"En hjortstek? Du har också dina påhitt! Nej, men så gott som det, tre harar och en morkullal Du vet att vi skola bestå steken till kalaset!..."

"Tre harar; ett hopp för var hare och en kyss för morkullan", utropade pastorn förtjust. "Jag tyckte väl att det osade så ovanligt gott från köket. Men hör du, kunde vi inte skänka klockarns en av hararna?"

"Det får vi se i morgon, far lilla, nämligen om det blir en hare över aftonkalaset. Kom ihåg, att vi ska ha omkring trettio personer! Men hur som helst, så ska vi bjuda klockarns på steken; och (jag tror, att jag tar «lilla rosen'; den är väl duktigt sliten, men ingen ser det vid ljus) -- och gummorna i fattigstugan skola få var sin bulla till söndagen."

"Du är en rar kvinna och husmor!" sade pastorn hjärtligt.

"Ack, vad är det väl för konst att hushålla så att det räcker till, när man har det så pass som jag, men vet du, min gubbe, att jag har just tackat Gud i dag för att jag inte är rik; ty jag skulle då inte veta och känna såsom nu, vad det är för en fröjd i att arbeta och förkovra sig och tänka ut och ställa till, så att det skall räcka väl till och bli litet över. Och när jag arbetat veckan igenom och då vid dess slut ser att jag har litet över, som jag kan ge bort utan skada för huset, då kännes det så roligt och så gott. Dessutom är det ett friskt liv för kropp och själ i de där sysslorna, som aldrig en rik kan känna. Och när jag under dagen går omkring och ser till ladugården eller visthusen eller trädgården, och därunder ser ut åt åkrarna hur de grönska och hur grödan växer, eller upp till den blå himlen över dem, då tycker jag att jorden är så skön, Gud så god och livet så gott, att jag är -- färdig att gråta!"

"Gråta?" sade pastorn förvånad, "varför gråta?"

"Jo, emedan jag inte har någon eller några omkring mig, som kunna känna så med mig, därför att jag är -- barnlös! Tänk om jag hade en nio eller tio döttrar eller åtminstone ett halvt dussin att rusta med, lära arbeta och njuta som jag gör det, huru roligt vore det för dem och för mig helst nu, då jag börjar bli gammal och väl behövde någon inomhus att förlita mig på; ty pigor äro ändå pigor och man kan inte lämna dem åt sig själva. Jag tänker ibland, att jag måste få döttrar i himlen, efter den glädjen blivit mig nekad på jorden."

"Men i himlen, min gumma, rustar man varken med sysslor eller pigor, utan man..."

"Nej, min gubbe lilla", avbröt pastorskan, "kom nu inte och tala om din himmel, där man bara skall stå och sitta med palmer i händerna och sjunga psalmer både dag och natt och ingenting annat göra. Ty jag säger dig, att dit vill jag inte komma, om än du siälv vore där. Jag skulle inte uthärda att sitta så dår med palmer i händerna, och jag är viss på att vår Herre inte skall begära sådant onödigt av mig eller av någon. Nej, arbeta, sträva, förkovra sig och ha mycket att göra, mycket att sköta, det måste jag ha där liksom här, om jag skall trivas. Och säg mig inte du, att inte vår Herre har utvägar att sysselsätta mig och alla människor, som vilja tjäna honom på annat sätt än att sitta med palmer i händerna och sjunga psalmer. Nog har han i sitt stora hushåll visthus och trädgårdar att sköta (de må nu vara andliga, som Svedenborg säger) och fattiga själar, som behöva bespisas av dem. Jag begär ej bättre än att tjäna vår Herre, men han måste sätta mig till ett reelt arbete och icke att hålla palmer i händerna. Och om han är så god, som jag tror det, så skall han även ge mig några döttrar att fostra upp och lära in till hans tjänstepigor, ty först då skulle himmelriket riktigt bli en himmel för mig!;.. (Nej, jag tar ändå 'stora rosen', den 'lilla rosen har for många stoppar!)"

"Hör mor", sade pastorn, "du talar ofta om de där döttrarna som ett himmelrike. Varför skulle vi inte då förskaffa oss ett sådant på jorden, om vi kunna det? Råd ha vi ju och rum även sedan vi kommit hit, och nog tycker jag att det vore roligt och gott att ha ett par unga flickor i huset, som vi kunde hålla av och som kunde hålla av oss. Kanske att vår Herre just därför nekat oss egna barn, på det att vi måtte dess mer antaga oss andras, som kunna behöva det. Vill du, så låt oss ju förr dess hellre ta en eller två döttrar i huset!"

Pastorskan blev nu sittande med "stora rosen" i sitt knä och betraktande sin äkta hälft med ett uttryck som tydligt vittnade om att frågan gick henne till hjärtat. Äntligen sade hon:

Om du visste, hur ofta den tanken har fallit mig in. Men ända hittills har jag inte sett några unga flickor, som jag riktigt av hjärtat velat kalla mina och ta i mitt hus. Men nu vet jag verkligen ett par unga flickor, för vilka jag känner mig kunna vara som en riktig mor och som du säkert skulle kunna hålla av.

"Nämn dem, nämn dem bara! Jag går genast att söka upp dem."

"Det är -- Eva Duva och hennes syster Marie. Båda äro rara flickor och kunna bli riktigt duktiga och goda kvinnor om de komma på rätt plats och i rätta händer. Modern är en ståtlig människa, men hon gör allt i huset och lämnar åt döttrarna intet utom småsaker och sysslor, som varken taga upp tanke eller tid. Nu är där också många flickor i det hemmet, och det lär se bekymmersamt ut med affärerna, så jag tror att Duvas skulle vara belåtna, att ett par av flickorna kom i ett hem där de blevo såsom egna barn. Eva behöver dessutom komma hemifrån och ifrån den där förlovningen, som jag är glad att hon haft mod att slå upp. Men hon behöver också tagas ifrån all frestelsc och övertalning att knyta den igen. Hon behöver en ny och frisk verksamhet, och det skulle hon få här. Marie är bara ett barn, men hon är ett änglabarn och håller av dig, allt sedan hon läste till skrift för dig, så att jag kunde bli svartsjuk, om jag inte vore så glad däråt. Det anar mig att båda flickorna nog skulle vara nöjda att komma till oss, om blott föräldrarna samtycka. Men vad säger du om saken?"

"Jag säger att den är -- som om den vore uttänkt i himlen, så god synes den mig. Föräldrarna åtar jag mig att bearbeta. Vad flickorna beträffar, så ämnar jag göra processen kort och säga dem, att om de inte bums springa mig och dig i famnen, kalla oss far och mor, så vilja vi inte ha dem!"

"Sakta bara, min lilla gubbe! Var inte allt för ivrig, ty du torde eljest skrämma bort dem. Dessutom, vi måste säga att saken är ett försök på ett år eller par, att vi få se hur vi trivas med varandra."

"Nå det förstås, men de måste trivas och vi med dem, det känner jag på mig. Flickorna komma ju hit i dag med deras mor? Och ännu i dag måste förslaget göras och saken om möjligt avgöras."

"Jag har känt det inom mig hela morgonen", sade pastorskan, "att någonting ovanligt förestod i dag, något gott."

"Gud give det", sade pastorn, "jag har däremot just i dag på morgonen haft mina stora bekymmer för den stackars gossen Yngve. Allt sen den där häxflickan Hertha -- som jag just ville taga i skriftermål och duktigt läxa upp emellan fyra ögon -- så oförklarligt och oförsvarligt reste sina färde, utan att säga ett enda ord därom, så är han icke lik sig, som du själv sett det. Han varken äter eller sover eller talar eller läser, utan går och förtär sig i oro och ångest, som ibland ser ut som det vore ånger. Jag begriper icke saken och ingenting vill han säga. Men jag har sett honom vrida sina händer, så att det knakade i dem, och slå sig för pannan eller slå knytnäven i bordet, som om han vore topp rasande. Däremellan sitter han dyster och mörk och grubblar, medan jag ser feberrodnad färga hans kinder och ögonen brinna dunkelt. Jag riktigt längtar, att greve B. måtte resa sin väg med honom till Frankrike innan hon -- häxan -- återkommer. Det skulle vara rätt åt henne och kanske den enda räddning för honom."

"Ja, men hon är nu återkommen och kommer troligen hit i dag."

"Vad säger du?" utbrast pastorn bestört, "och -- varför har du icke sagt det förut?"

"Emedan jag först på morgonen fått veta, att hon återkommit till Kullen i går afton. Och nu har jag skickat till henne ett bud med bjudning att infinna sig hos oss i dag med övriga medlemmar av syskonföreningen och sagt henne, att det var bäst att hon kom, om hon ville ännu en gång se sin patient, emedan han skulle resa utrikes för att återställa sin hälsa enligt doktorns förordnande, och att greve B. tillbjudit honom att åtfölja sig till Frankrike i nästa vecka."

"Du har gjort allt detta på morgonen i dag?" sade pastorn förundrad. "Det är visst att du är en märkvärdig kvinna -- emellanåt. Och jag måste bums gå och säga det där åt den stackars gossen."

"Vänta, vänta! Får han veta att hon är hemma, så står det ej till att hindra honom att springa av till henne, och det duger ej, klen som han nu är och med hans sjuka knä. Han kunde få sig en riktig blodstörtning på kuppen -- han har ju redan ett par gånger denna vecka spottat blod. Nej, det går inte an! "

"Så går det an att jag själv går till henne och tar reda på henne", sade pastorn ivrigt, "den häxan!"

"Vänta, min kära gubbe, jag väntar ju mitt bud tillbaka på eviga momangen."

"Vänta och vänta, men jag kan inte vänta", sade pastorn otåligt. "Vem vet när ditt bud kommer igen. Själv är bästa bud. Dessutom vill jag se flickan och om möjligt ta reda på den här saken. Och om hon inte är likaså tärd och förändrad som han Yngve och ser likaså olycklig ut, om hon har sin stolta min, så -- Gud nåde henne!" Och med dessa ord var den lilla pastorn utom dörren och snart i full fart på väg åt staden till.

"De karlarna", suckade pastorskan, skakande sitt huvud, "alltid skola de gå efter sina huvuden. Där springer han nu och blir varm och sedan kall och -- om han bara hade väntat en kvart så... men nu får jag väl stänga mitt skåp och så gott är att jag tar både stora och lilla rosen -- det kan komma flera gäster än jag påräknat, och barnen behöva dessutom några servetter; de stoppade äro bra nog åt dem! ... Men nu vill jag gå och se om Yngve och krydda hans frukost med mina goda aningar. Mer får han inte veta ännu."

Detta allt var sagt dels halvhögt, dels in petto av vår lilla pastorska, som liksom många äldre fruar hade vanan att samtala halvhögt med sig själv.

Hon hade för övrigt icke litet att bestyra med denna dag, vår goda pastorska; ty som vi redan ha sett, skulle hela syskonföreningen samlas på prästgården och senare alla småbarnsskolans fattiga barn (varav en stor del tillhörde de brandskadade familjerna). Barnen skulle vart och ett få en fullkomlig beklädnad för den stundande vintern, och ännu voro några små blusar, kråkor och förkläden att sy, som skulle tillverkas denna eftermiddag. Festen skulle slutas med dans. Till trakteringen skulle flera av de kommande fruarna bidraga med var sin rätt och -- brist på mat var alls icke att befara. Sådana slags tillställningar hade man årligen ett par på prästgården och mångas deltagande i kalaset gjorde, att detta blev föga kostbart för prästfolket. Dess själsliga del, munterheten eller "muntrationen", bestodo de själva, och det var en sägen på orten, att man ingenstädes roade sig så av hjärtans grund som hos pastorns. Man fann dessutom där, vad som numera sällan finnes, gammaldags mjöd och gammaldags hjärtlighet.

När vår lilla pastor återkom, hade han ett utseende mycket olika det med vilket han begivit sig bort.

"Jag begriper ingenting av hela historien", sade han, "men den är allvarsammare än jag trott. Och inte ett ord, intet ett halvt ord ville hon ge mig till förklaring. Emellertid har jag en skriven lapp från henne till Yngve. Ditt bud, min lilla gumma, träffade jag på väg till Kullen, när jag gick därifrån. Det hade bara haft ett halvt dussin kommissioner att uträtta på vägen och ..."

"Ah vad? Ett halvt dussin! Bara fyra eller fem ... men hon kommer väl hit i dag?..."

"Eller sex eller sju -- ja hon kommer, men om det blir glädje för någon, vet Gud allena."

"Huru så? Såg hon ond eller stolt ut, som hon kan se ut ibland?"

"Nej, ingen bit, och bäst det för henne -- men så marmorblek, som hon varit blodlös och en blick som om hon gick till döden eller domen. Jag, som kommit i akt och mening att ge henne en sparlakansläxa, jag tillstår, att jag stod där framför henne som en skolpojke, som glömt bort sin läxa och var färdig att gråta. Men jag sökte ändå att se barsk ut och sade: "Yngve är sjuk -- reser sin väg; kom och tala med honom!" Då säger hon helt saktmodigt men med en slags dödsstillhet och bleka läppar: "Jag skall komma."

"I dag!" sade jag. "I dag!" upprepade hon -- och "var god lämna Yngve detta!" och så räcker hon mig den här lappen.

Jag såg skarpt på henne och frågade om hon ingenting mer hade att säga. Hon svarade: "Ingenting mer nu -- men jag skall komma!"

"Nå, så i Guds namn välkommen", sade jag och lagade att jag kom mina färde. Aldrig har Jag känt mig så tafatt och underlig till mods."

"Ack, bara hon kommer, så kommer nog allt tillrätta igen", menade pastorskan. "Jag begriper inte saken mer än du, men säkert är, att den här dagen blir på ett eller annat sätt en lycklig dag -- brödet har blivit makalöst, allting lyckas i köket, och jag känner mig så upprymd och på en gång så högtidlig till mods som om..."

"Du skulle få dig ett par döttrar i hemmet", inföll pastorn, "och det torde hända, men -- nu går jag till Yngve. Måtte den här lappen inte göra honom värre galen än förut!"

Med lidelsefull häftighet ryckte Yngve till sig det lilla vita papperet, som för honom kunde bära liv eller död. Han bröt förseglingen och läste tyst dessa ord:

"Yngve, möt mig i dag klockan fem eftermiddagen vid Almas grav. Där vill jag tala med dig.

Hertha."

"Hon kommer, hon kommer då äntligen!" utbrast Yngve i svärmisk hänryckning! "Jag får då se henne, höra henne, tala med henne. Min Gud, jag tackar dig! vid graven! Ja där! Och kom hon än med döden till mig, skulle jag tacka henne. O, Hertha, Hertha! Du vet ej, du kan ej förstå..." Yngvc böjde ned huvudet i sina händer och grät.

"Stackars yngling, stackars gosse!" suckade tyst pastorn i det han torkade sina ögon. "Det är förskräckligt att vara så där förälskad. Nog var jag bra kär i min Elsa, men aldrig på det viset!" Och för att undvika frågor, som han dels ej kunde, dels fruktade att besvara, skyndade sig pastorn att lämna rummet, i det han sade sig ha "en barnunge att döpa", och lämnade Yngve att läsa och omläsa de få orden, som den lilla brevduvan innehöll.

Ensam åter lade han den vid sitt bröst, tryckte den till sina feberheta läppar, överlämnade sig åt den rörande dårskap, som är de förälskades -- de må nu heta Yngve Nordin eller Napoleon eller Palmerston -- vishet och högsta lust, då nämligen de äro förälskade.

Vi lämna nu pastorn till sitt barndop, pastorskan till sina mångfaldiga bestyr och följa Yngve till --

Mötet vid graven

Det var en skuggrik kyrkogård, planterad med lummiga lönnar och lindar, den, till vilken Yngve begav sig, och där han redan upplevat så sköna timmar vid den älskades sida. Den var just en passande plats för ett högtidligt möte.

Brittsommardagens sol lyste ännu varm över träden, som även de lyste i guld och eldfärgade skiftningar. Men var det hemlig sympati som rörde naturens hjärta för ynglingahjärtats stumma oro -- visst är att det tycktes, som om det även väntat på någon. Hastiga vindstötar, som läto trädens grenar oroligt svänga och susa och jagade moln fram på den hittills alldeles klara himmelen, växlade med stunder av dödlik stillhet, då man hade kunnat höra de lättaste fjät, och då träd och blommor och vaggande gräs stodo stilla liksom lyssnande. Så reste sig åter vinden och träden brusade, såsom rörda av suckar, och löven föllo över graven; -- och vinden var varm som tropikernas vind, som kärlekens ljuvt bittra oro; åter blev det stilla, lugnt och allt tycktes bida.

Yngve stod vid Almas grav, med högt klappande hjärta väntande henne, som kunde giva honom liv eller död; så kändes det för det sjudande ynglingahjärtat, vars känsla, väntan och lidande hade uppdrivits till högsta punkt. Redan hade han väntat fem minuter över den utsatta tiden; "tänk om hon icke skulle komma!..."

Yngve lutade ryggen mot ett åldrigt träd, tillslöt sina av solen bländade ögon och stod lyssnande under en stund av dödlikt lugn, han visste att han skulle igenkänna ljudet av hennes steg. Då gick en varm fläkt över hans ansikte, träden brusade och något sade honom: hon är där!

Han uppslog ögonen och hon stod verkligen där framför honom, men så förändrad, så blek, så högtidligt allvarlig, som om hon nyss uppstått ur graven med jordelivets sista tunga dröm ännu i sin själ.

Ovillkorligt räckte han mot henne sina armar. Och hon -- den starka, stolta flickan måste hålla sig fast i bänken vid graven, ty hennes knän sviktade. Yngves avtärda ansikte vittnade om vad han lidit, men i dess rena drag, nu liksom förklarade av den glödande solens sken, stod intet medvetande om brottslighet. Båda betraktade varandra tyst. Han var den första att bryta tystnaden.

"Hertha!" sade han, "även du har lidit, jag ser det!"

"Ja", svarade hon, "och du" -- hon tänkte tillägga, "har vållat det", men hon kunde ej. Ju mer, ju djupare hennes blick forskade i Yngves anlete, dess starkare uppgick för henne en omutlig, en himmelsk övertygelse att Yngve ej kunde vara skyldig och hon utbrast -- "nej, nej, du är icke falsk; nej, du har ej handlat bedrägligt -- nej, din rena blick vet icke av någon sådan skuld. O, min Gud, måtte jag dö i detta ögonblick hellre än att bedraga mig! -- Yngve! du är ej, du kan ej vara -- Amalias älskare, fader åt hennes barn!..."

"Du har rätt, jag är det ej!" svarade Yngve lugnt...

"Jag tror dig, jag tror dig och tackar Gud!" utbrast Hertha åter med sammanslutna händer. "Men säg, varför nämnde hon -- Yngve Nordin?..."

"Emedan", svarade Yngve, "det är min yngsta broders namn likaväl som mitt. Alla tre bröder heta vi Yngve, men med tillsats av ett annat namn; den bror om vilken är fråga heter Alfred Yngve, jag heter Yngve Frey."

"O, jag förstår, förstår nu allt", återtog Hertha häftigt skakad. -- "det är då han, som är den skyldige, och du, du är Yngve Frey! -- Varför Yngve, varför har jag ej fått veta detta förr? Mycket lidande hade varit besparat!..."

"Varför visste jag icke förr än sedan några dagar, att Amalia var din nära släkting? Du har aldrig nämnt henne för mig, hon ej dig. Min broders förtroende erhöll jag först få veckor sedan och hade ingen rätt att yppa hans hemlighet förrän -- omständigheter sådana som de nu inträffade gör det mig till en plikt."

"O, Yngve, och jag har trott dig brottslig! Huru skall jag kunna förlåta mig själv?..."

"Hertha! -- giv mig rätt att utplåna detta minne; -- giv mig din hand, bliv min maka; vare härefter allt klart, allt samfällt emellan oss -- om endast detta har skilt oss åt!..."

"Icke endast; hör mig... nu eller aldrig måste allt sägas. Yngve, man har sagt mig, att du varit flyktig, att du älskat andra kvinnor innan du älskat mig. Svara mig: är det ingen kvinna som mera än jag har rättighet till din trohet, intet barn som har rätt att fordra ditt namn och ditt beskydd, såsom av dess fader?"

Och Herthas röst bävade ej, men hon var dödligt blek och hennes uttryck hade återtagit dess högtidliga, nästan stränga allvar.

Väl Yngve, att han ej, som hon väntat behövde nedslå sin blick, att han så frimodigt kunde möta hennes i det han sade:

"Räck mig din hand; min är fri och intet sådant ansvar vilar på mitt hjärta. Jag har älskat innan jag älskat dig, ja, men av ungdomens översvallande liv och icke av själens fullhet. Jag hade kunnat fela, falla, om icke min moder stått som en god ängel vid min sida. Då hon såg min böjelse att hänföras av stundens känslor, talade hon öppet med mig, visade mig hela faran av dessa hänförelser och lärde mig genom exempel ur det vardagliga livet känna eländet eller tyngden av dessa förbindelser, som sky dagens ljus och som pålägga plikter eller ansvar, vilka förebrående eller tryckande följa oss livet igenom. Hon lät mig känna det som ett skönt, ett ädelt mål att bevara mig värdig en ren kvinnas kärlek. Och huru tackar jag henne icke nu, sedan jag funnit dig!"

"Det är då verkligen så?" utbrast Hertha i stilla, hänryckt visshet, ty Yngves manliga och öppna förklaring hade skingrat varje skymt av tvivel i hennes själ; "du är då verkligen den yngling jag stundom drömt dig vara, min Yngve, Yngve Frey! -- och jag kan vara stolt att älska dig, att älskas av dig! -- o Yngve! Denna visshet är himmelskt skön. Må människorna eller skickelsen skilja oss åt..."

"Nej", avbröt häftigt Yngve, "det får ej ske! Vad Gud förenat skall ej människor åtskilja, och du är nu inför hans ansikte min. Bliv det även inför människorna, bliv nu min brud, inom kort min maka; giv mig rättighet att vaka över ..."

"Tyst, tyst, älskade!" avbröt Hertha, "låt oss icke nu tala om framtiden, icke nu! Låt oss vila i denna stund, den är hel, fullkomlig! -- Du är överretad, min Yngve, av många dagars oro, jag är trött av denna tids kamp och kval. Sätt dig vid min sida, låt mig hålla din hand. Vad du är vacker, Yngve, vad du är ädel och god; -- solen älskar dig, ler över dig; Guds ande omfamnar oss; träden klappa i händerna över oss, blommorna smeka dina fötter; ty du är Yngve Frey; -- ser du -- de springa ur graven, ur Almas hjärta, ty det har fått nytt liv av min sällhet. -- Vad livet är skönt, Yngve, min Yngve, vad det är stort och härligt att leva, att älska!"

Så talade Hertha i stilla men mäktig hänryckning, i det hon badade Yngve i blickar av en glans och eld, inför vilken solens glöd var svag. Det starka i uttrycket, som var Hertha egendomligt, och som gav hennes ansikte ett imponerande intresse, förklarade det nu till en skönhet av ingen vanlig art. Yngve kunde blott betrakta henne med glädjedruckna blickar, under det han uppsög hennes ord såsom ett livselixir. När de tystnade, så var det emedan de beseglades av en kyss

"Som livet varm, som döden trogen",

i det hjärta slog mot hjärta högt och starkt.

Det var icke veka själars glömska av allt utom stundens tjusning, icke passionens eldiga hänförelse, det var det klara medvetandet om ett evigt samband, en evig kärlek, som här förenade två älskande.

Men en darrning, såsom av ett elektriskt slag, genomflög nästan i detsamma Hertha, och luften dallrade omkring dem i samma stund rörd av en mäktig klang. Kyrkans klockor klämtade; en dödsringning begynte. Långsamt skred en liten skara svartklädda män in genom kyrkogårdens port fram mot en öppnad grav.

Nu stannade tåget. Ringningen upphörde, och prästens entoniga röst hördes allena en stund, jämte de oroligt susande träden, så kom de tre skoviarna mulls tunga fall på kistan i graven åtföljda av orden:

"Av jord är du kommen; -- till jord skall du åter varda. -- Vår frälsare Jesus Kristus skall uppväcka dig på den yttersta dagen.

Låtom oss bedja!"

Efter den övliga bönen yttrade prästen:

"Människan, av kvinna född, lever en liten tid full av oro; växer upp såsom ett blomster och faller av: flyr bort som en skugga och haver ingen varaktig stad."

Yngve tryckte Herthas hand innerligare till sitt bröst och viskade:

"Kärleken är starkare än döden!"

"Ja", svarade Hertha, "jag tror, jag känner det."

"Bliv min i liv och död!" återtog Yngve.

"Jag är det!" svarade Hertha, "men jag har ännu något att säga dig innan... vad denna sång är vacker, Yngve, hur den tyckes helga gravarnas sömn; endast för sorglig, glada sånger borde sjungas vid gravarna, Yngve, sånger som förbinda natten med dagen, tiden med evigheten, sånger om framtid och förhoppning; -- sånger om begynnelsen och om fullbordan!'... men du är blek, Yngve, och aftonen blir kylig; låt oss gå hem; -- stöd dig på min arm som förr, min Yngve!"

I detsamma begynte ringningen ånyo, och en av männen ur likprocessionen skilde sig från denna och kom hastigt emot dem. Det var den lilla pastorn, som orolig över de älskandes långa samtal vid graven, nu kom att uppsöka dem. De räckte honom sina händer, och deras strålande, sällhetsdruckna blickar sade honom, ännu mer än deras ord, att allt var klart, allt gott dem emellan.

"Nå så, Herren vare lovad!" sade pastorn, "men ni behöva icke därför sitta här hela natten, utan kom nu vackert hem med mig, eljest blir mor där hemma icke god på mig eller på er. Och gästerna där hemma skola undra och fråga -- kom barn, följen med mig!"

Yngve och Hertha följde deras vän, under det processionen stilla begynte sitt återtåg och dödsringningen fortfor ännu en god stund.

"Vem jordades i afton?" frågade Yngve.

"En ung man, sådan som du -- och nyss bliven brudgum!" svarade pastorn dystert. Tysta gingo alla tre tillbaka till prästgården.

Lek och dans

I Solberga prästgård var allt liv och munterhet. Man drack kaffe och doppade, man sydde, pratade, skämtade och skrattade. Herrarna skulle hjälpa fruntimmerna vid blusarnas och förklädenas tillverkning och gjorde misstag och vände de små plaggen upp och ned, sydde ärmarna galet med flit eller av våda, fingo rättelser, bannor, även beröm ibland, då de här och där visade sig villiga att göras nåltama; eller att tjäna såsom sydynor för några ögonblick vilket de, sanningen att säga, gjorde mindre väl; emellertid gåvo dessa förhållanden anledning till en hel del gnabb och skratt; och småningom blev också det ena lilla barnplagget efter det andra färdigt, uppvisades, prisades eller kritiserades med eller utan rättvisa, och lades så i hög, nämligen till den lilla hög kläder, som för vart barn låg ordnad på ett stort bord.

Mimmi Svanberg beskattade alla ortens ungkarlar med de orden:

"Kusin är tvungen att ge mig en tolvskilling!" Eller: "Herr N. N. skänker mig säkert en tolvskilling!" Och det var ingen kusin eller herr N. N., icke en gång herr N. B., som icke gav sin lilla silvertolvskilling, så glatt som den begärdes, väl vetande, att den gavs till ett gott verk.

Efter den lätta insamlingen blev Mimmi Svanberg livet och själen i syföreningen under det hon, än här, än där, fortfor att mellan människor spinna eller tillknyta de trådar, som hon höll i sin mjuka hand och som alltid knötos till någons gagn. Här var det en lärarinna, som behövde plats i en familj, där en familj, som skulle ha en lärarinna; här ett gammalt folk, som ville upptaga ett barn, där ett barn, som behövde upptagas; här en schal som behövde säljas, och där en fru som torde behöva köpa en schal; och här gamla tanter och unga kusiner, som skulle rådas eller roas, och Mimmi Svanberg skulle uträtta allt och veta råd för allt. Mimmi Svanberg hade verkligen fullt upp att göra som alla människors råd och hjälp.

Så kommo barnen, fingo sina nya kläder och fingo sjunga sina sånger, dem lilla Minna anförde med sin klara stämma. Så kom dansen först med barnen, sedan mellan gästerna själva.

Några av våra läsare torde ha erfarit huru ofta en fest, som följer omedelbart på eller i sammanhang med något kärleksverk vilket man samfällt utfört, får ett mer än vanligt upprymt liv.

Hjärtat liksom kommer med i dansen, och fötterna få vingar därav. Sällan ha också de glada svenska folkdanserna Väva vadmal och Nigarpolskan, som nu upptogo både gamla och unga, blivit dansade med mera liv och under hjärtligare munterhet än denna afton efter barnbeklädnaden på prästgården. Däremellan trakterade pastorskan med sitt hembryggda skummande mjöd. och inga hjärtan voro gladare denna afton än hennes och hennes makes, ty de hade fått sig en dotter i hemmet, nämligen Eva Duva, som emottog de goda makarnas anbud liksom Noaks fridlösa duva olivträdets gren vilken tillbjöd henne en viloplats. Föräldrarna Duva ville ännu icke släppa ifrån sig Maria. När dansen begynte, lämnade Hertha sällskapet för att begiva sig till sitt hem, och Yngve följde henne på vägen.

Samtal under vägen

Fullmånen var uppgången och lyste de älskande på vägen, under det hon än höljde sig i de skyar, som en ojämn men ej omild vind jagade fram över fästet, än blickade klart strålande fram ur dessa.

Yngve gick stödd på Herthas arm, och båda gingo tysta i känslan av den kommande stundens avgörande betydelse.

Men snart bröt Yngve tystnaden i det han sade:

"Vi måste snart skiljas, Hertha, jag måste lämna dig. Om några dagar reser jag, du vet det, för att utrikes, under vintern, söka fullt återställa min hälsa för att kunna i vår återkomma frisk till min förra verksamhet, till allt, som är mig kärt, mitt land, min mor och -- o! låt mig få tillägga, min brud! Utan att du sagt ja därtill, utan att du avgjort vårt öde kan jag ej resa med lugn; och viktigare än alla hälsobrunnar i världen är för mig tanken att jag skall vårda min hälsa icke blott för min utan för din skull. Du vet det, ty jag har sagt dig det, jag är utan förmögenhet, men jag har ingen skuld, och mina utsikter på den bana jag omfattat giva mig hopp att snart vinna självständig bärgning för mig och de mina. Du känner mitt hjärta, du vet huru jag älskar dig, Hertha -- vartill flera ord? -- Kan du ej älska mig, ej förtro dig till mig av hela ditt hjärta och av hela din själ, tro på mig såsom jag tror på dig, då -- vill jag intet begära av dig. Du har fordrat ett odelat hjärta. Jag begär, jag fordrar intet mindre av dig!..."

"Så hör då min bikt, Yngve!" svarade Hertha, "och sedan beslut över vår framtid! Du är inte min första kärlek, Yngve! -- ehuru jag inte älskat någon man före dig. -- Jag har haft en glädjelös barndom och ungdom; mina första intryck av livet voro bittra, mina första intryck av hemmet och äktenskapet voro -- den ängslan och ångest som ingöts hos mig av tvisterna därigenom, av min moders tårar och spasmodiska jämmerrop. Det ingav mig tidigt avsky för äktenskapet, och jag lovade mig mången gång under senare år, att intet barn skulle av mig framkallas till världen, för att under bedrägliga smekningar uppfödas till att smaka den bittra malörtsdryck, som man kallar livet. Jag såg ädla och milda kvinnor förtryckas, hörde deras tysta suckar, såg dem blekna och sjunka i graven efter ett liv utan glädje och utan mål; och i det mitt hat till förtryckarne växte, växte även ett oändligt förbarmande, en brinnande kärlek till alla förtryckta själar, som jag väl kan kalla min första kärlek, och jag lovade mig att leva för den, och att aldrig giva mitt hjärta och min hand åt en man."

"Men du kom, Yngve, jag lärde känna dig, och i dig fattade jag tro till manlig rättvisa, manligt högsinne. Det var mycket, men du gav mig mer, du gav mig tron på Gud genom begreppet om hans vägar, förståndet i hans uppenbarelse, o, för huru mycket, mycket har jag ej att tacka dig!"

"Är det då endast tacksamhet?" -- sade Yngve, "som fäster dig vid mig, då, Hertha, kunna vi lätt kvitta ..."

"Nej", utbrast hon, "ack nej! Yngve, du kan ej önska mer än mitt hjärta givit dig, först motvilligt, jag bekänner det, men numera frivilligt och gärna, sedan jag lärt känna dig fullt, och likväl, Yngve, fruktar jag äktenskapet, även vid din hand, ty jag fruktar dess följder, fruktar att bli moder, i synnerhet att bli moder åt en dotter! ... Hur är det Yngve, att kvinnan över hela jorden prisas som dotter, maka, moder, syster, väninna, fostrarinna, hugsvalarinna -- och likväl, hos alla folk hur vanligt är det ej att betrakta en flickas födelse med likgiltighet eller missnöje, ja även med medömkan? -- är det icke därför att kvinnans lott på jorden ännu är en underordnad, att hon icke som män är av folkens lagar berättigad till frihet, självbestämmelse och sällhetens sökande; att hennes lott oftast är att ringaktas och att mycket lida! Och här, i vårt fädernesland i synnerhet, huru dunkel är ej hennes väg, huru mörk hennes framtid, huru inskränkt hennes del, huru är ej hela hennes liv underkastat orättvisa lagar och människors godtycke? Nej, nej, jag vill ej bli moder åt en dotter!"

Så ömt och hjärtligt som när man talar till en sjuk, sade nu Yngve:

"Jag förstår dig, älskade. Men du är för mycket intagen av dina mörka intryck, och ännu ej van att betrakta ljusare syner. Men tror du på Güd, så -- huru kan du låta bli att hoppas på hans rikes, rättvisans och kärlekens utbredande på jorden? Våra lagar med avseende på kvinnans frihet och framtid kunna förändras, ja måste förändras, om icke vårt folk vill avstå från sin del i de fria folkens sanna upphöjelse och framgång. Det kan omöjligt dröja länge innan alla folk inse det sanna medlet till deras moraliska förädling, och innan den andliga befrielseströmmen, som genomgår världen, även skall befria och upplyfta vårt folk i dess mest vitala lagar och institutioner. Jag kan ej tvivla därpå med tanken på vad svenska kvinnor varit och äro för deras fosterland, även under lagar så trångsinnade som våra, med avseende på kvinnans rätt, ännu äro det; jag kan ej tvivla därpå inför en kvinna sådan som du. Och du och jag och alla goda medborgare skola arbeta att påskynda den dagens ankomst."

Hertha blickade upp, i det hennes ögon lyste av en slags bitter glädje. "Ja", sade hon, "jag vill kämpa därför, om också det skulle stänga mig för alltid ifrån livets ljuvaste fröjder. Ja, jag skall bliva trogen min första kärlek!"

"Huru? vad menar du?" frågade Yngve förundrad.

"Låt oss vila en stund här, Yngve. Du måste vara trött av gången; och dessa murar" -- de voro nu ibland ruinerna -- "erbjuda bekväma viloplatser; vi kunna bättre tala här."

Yngve satte sig på en nedfallen mur och såg med spänd väntan på Hertha, som blev stående mitt över honom, under det hon stödde sin arm på en svartnad mur; månen belyste fullt hennes uttrycksfulla anlete, hennes ädla gestalt. Hon fortfor i stilla allvar:

"Gives det intet högre mål för man och kvinna, inom äktenskapet, än det, att bygga sig ett eget litet bo, och där leva lyckliga med varandra och med de sina, liksom de vilda folkslag, som stå nära djuren? -- Jag vill ej tadla dem, som ej söka något högre i livet, men mig har ej Gud tillåtit att stanna därvid. Jag vore då otrogen min första kärlek; jag hade levat och lidit förgäves. Yngve, jag älskar dig av hela mitt hjärta, och likväl vill jag ej, kan jag ej leva blott för din och min sällhet; jag skulle då ej förtjäna att leva."

"Underliga flicka! För vad då vill du leva?"

"För att befria mina bundna systrar", svarade Hertha med eld, "de själar, vilkas längtan och lidande Gud givit mig att känna och förstå; för att i min mån och i min lilla krets på jorden bryta de bojor som fängsla dem, och inge dem den vilja, som jag äger, det hopp som blivit mitt, sedan jag lärt att känna dig, Yngve, och genom dig frihetens och kärlekens Herre. Jag är icke så sangvinisk i mina förhoppningar som du; jag vet, Yngve, att män sådana som du och lagman Carlsson, äro få i världen, och jag fruktar att det skall dröja länge ännu innan Sverges lagstiftare skola medgiva kvinnans rätt till full mänsklig och samhällelig utveckling, länge innan de för Sverges döttrar skola öppna läroanstalter, som ge dem tillfälle till kunskap och självbestämmelse. med ett ord, innan de göra för dem vad de gjort för landets söner. -- Jag vet också att jag är endast en ringa kvinna, omyndig inför lagen, utan rätt att råda över min förmögenhet, och mina handlingar, okunnig i mycket, som vore mig av vikt att veta, men jag känner inom mig en vilja, och sedan någon tid ett ljus, som skall sätta mig i stånd att verka för en kommande befrielse.

Jag har i senare tider ofta haft en syn, som allt mer klarnat för mina blickar ända till dess den blivit ljuset och målet av mitt liv. Jag ser -- mig själv i höga, ljusa lärosalar omgiven av unga kvinnor och samtalande med dem om deras själars inre röst och om Guds röst i denna, om livets och samhällets yttersta mål, om vart enskilt livs, var enskild gåvas betydelse och sammanhang därmed, om deras värde som medlemmar av ett gudomligt samfund på jorden liksom i himmelen, om deras värde såsom sanningens vittnen. Jag ville stifta en bildningsanstalt, en högre skola, där man icke skall lära franska eller tyska eller musik eller rita -- det kan läras annorstädes -- men där unga flickor -- ur vilken samhällsklass som helst -- vilka vaknat till en känsla av de högre behoven, och för vilka den andliga stugan, i vilken de leva, blivit för trång, skola kunna bli medvetna av sig själva och sin kallelse som samhällsmedlemmar, skola lära sig att besinna och att besvara frågorna: vad är jag? vad kan jag? vad bör jag?

Du förstår mig, Yngve, jag vill bibringa dessa unga människosjälar en insikt av sig själva och av samhällets väsen och liv, som skall lära dem fatta deras egen plats och uppgift i detta, öppna deras öra att höra Guds kallelse, inviga deras vilja att göra allt för att följa den. Var och en skall bryta sin egen väg, men för ett gemensamt mål, var särskild befrielse skall verka för allas. Bön och arbete skola bli våra verktyg; allas vår lösen: "Frihet i Gud genom Kristus". * Och det skall komma en dag, Yngve, då rösterna ur denna lilla flock befriade och klarnade själar skall uppstiga och hinna hans öra, som sitter på vårt fäderneslands tron, och hinna lagstiftarnas församling, icke såsom nu, emancipationsropen för kvinnan, i spridda, svaga, ofta oharmoniska, oklara toner, utan som en starkt harmoniskt, sammanstämmande kör. och då skola de -- lyssna, då skola de förstå, då kanske skola de handla enligt rätt och sanning.

* De personer, som torde tycka att Hertha här predikar någon irrlära, taga vi oss friheten påminna om följande skriftspråk bland en mängd i samma syftning:
"I ären alla Guds barn genom tron på Kristus Jesus."
"Här är icke man eller kvinna; alla ären I en i Kristus Jesus."
Gal. 3:26--28
"Alla de som drivas av Guds anda, de äro Guds barn."
"Äro vi nu barn så äro vi ock arvingar, nämligen Guds arvingar och Kristi medarvingar"
Rom. 8:14--17.
"Allt är det edert."
1 Kor. 3:21, 22

Jag skall kanske ej se denna dag, men jag skall bereda dess ankomst, se dess morgonrodnad uppgå i unga kämpande bröst på rena pannor, och då skall jag dö nöjd.

Mycket i min plan är ännu omoget, oklart. Men jag känner att det skall klarna och att jag skall mogna därför. Ej heller vet jag tid och stund, då jag skall kunna sätta den i verkställighet, men jag känner inom mig att den skall komma. Och emellertid vill jag bereda mig för den, söka vinna kunskaper som felas mig, söka knyta förbindelser med personer som kunde vilja biträda mig i råd och gärning, ehuru jag föga förlitar mig därpå -- ty huru sällan är det ej, att människor räcka varandra handen till utförande av ett gott verk, som har uti sig något icke vanligt eller vardagligt! Var och en som vill ett sådant måste bereda sig på att stå ensam och oförstådd, ofta kanske smädad och motarbetad, men detta bekymrar mig föga. En vet jag i himmelen, som skall förstå mig, och en på jorden -- du min Yngve! Det är nog; och nu frågar jag dig Yngve: kan du, vill du räcka mig handen som hjälp vid mitt företag, ingå i mitt arbete, kan min kärlek bli din kärlek, mina vänner dina vänner, mitt levnadsmål ditt?"

"Du öppnar för mig en förgård till himmelriket!" utropade Yngve, "och frågar om jag vill ingå dit! Ja, Hertha, ja, jag vill det, vill det av hela mitt hjärta och hela min själ! Ej heller kan jag inse att min närvarande befattning kan hindra mig att verksamt deltaga i ett arbete av högre vikt än alla befordringsanstalter i tid och rum. Ja, jag känner att just genom en sådan andens verksamhet skall först mitt livs strävande, min själs längtan rätt få sin fulla mening, sin uppfyllelse. Du måste endast lova mig ett; även jag har mina villkor, älskade!"

"Säg dem, Yngve!"

"Att du lämnar ynglingar lika väl som unga flickor tillträde i dina lärosalar, dina samtal! Specialstudier, abstrakt filosofi kunna vi få nog av vid våra lärdomsskolor och akademier, men icke en levande skådning av livet, samhället och oss själva, sådan den kan givas av en kvinnlig själ, ädel och stor som din! Således -- även ynglingar få komma, Hertha?"

"Vem som helst som du tillförer mig, Yngve, skall vara mig välkommen som en ung broder."

"Gott! Vi äro då ense. Giv mig din hand min brud min maka, till hjälp i arbete och njutning, i lust och nöd, i liv och död."

Till svar öppnade Hertha sina armar för sin vän, i trofast, innerlig omfamning.

Aftonvinden virvlade omkring dem och strödde över dem aska och grus från de grusade ruinerna omkring dem. De kände det ej. De hade byggt sig ett hemman och hus, icke med händer gjort, ett som skulle stå sedan deras händer domnat, och där de kunde bo även sedan deras hjärtan upphört att klappa på jorden, såsom de gjorde det nu. Det kände de och voro lyckliga, nej lycksaliga! Himlens fröjd förenade sig med jordens i deras rena bröst.

"Låt oss nu gå till din far!" sade Yngve, "ännu denna afton måste allt vara sagt. För att kunna fördraga tanken att nu skiljas på långt avstånd från dig måste jag kunna tänka, att jag i vår kan återfordra dig som min maka."

Hertha skakade sorgset huvudet, och måste nu bereda Yngve på de svårigheter, ja, det motstånd, som de sannolikt skulle röna av Herthas fader. De hade att vänta långa uppskov, möjligen avslag. De måste väpna sig med tålamod.

Yngve ville icke höra härpå; han kände sig otålig och retad vid tanken att en kvinna, sådan som Hertha, vid hennes ålder och med en henne ensamt tillhörig förmögenhet icke skulle få bestämma över sin hand eller sin framtid. "Det är orimligt, otänkbart", sade han, "att din far skulle vägra dig det!"

Men den visshet som Hertha hade, att det icke blott var möjligt utan även troligt, meddelade sig småningom till Yngve och gjorde honom nedstämd. Vissheten om deras hjärtans innerliga förening och tanken på det förbund som de knutit, var icke nog att uppehålla hans glada mod i denna stund, då den förestående skilsmässan dessutom låg som ett tungt moln över hans himmel.

Den senare delen av vägen tillryggalades under tystnad. Då de kornmo nära Kullen sade Yngve:

"Jag har en bön till dig, Hertha. Jag har småningom låtit komma till Solberga prästgård hela mitt lilla bokförråd. Vill du taga emot det och behålla det, och låta mina böcker tala med dig om mig medan jag är långt borta?"

"Du kunde icke ge mig en dyrbarare skänk, Yngve", sade Hertha, "utom -- en som jag nu vill bedja dig om!"

"Mig", utropade Yngve glatt överraskad "vad, vad kan jag giva dig!"

Aldrig hade Herthas röst varit så melodisk som nu, då hon sade med ett ödmjukt, innerligt uttryck:

"Din förbön hos din moder -- att hon ville samtycka att komma och bliva en husmoder i mitt hem, en mor för mig och mina unga systrar. Dotterlig vördnad och kärlek skall möta henne där. Jag har talat med min far och han ser denna sak såsom jag. Vårt hem behöver en god och klok husmoder, mina unga systrar en säker, moderlig tillsyn, och jag, lugn att kunna i förlitande på denna överlämna mig åt förberedelser till mitt framtida företag. Så, som jag genom dig lärt känna din moder, känner jag att jag skall älska henne, att hon skall bli en god ängel i mitt hem, och -- för mig, som av henne vill lära att bli den hulda kvinna, som du, Yngve, älskar så högt. Det är i mitt hem ett rum, invid mitt, med fönster åt aftonsolen, ett vänligt litet rum, som det glatt mig att ordna enligt din moders smak med grön möbel och vita gardiner, och som jag längesedan bestämt för henne. Bed henne, Yngve, komma och intaga det och kalla det sitt; det skulle göra mig så lycklig!... Vill du det, Yngve?"

"Jag kan ej tacka dig", sade Yngve djupt rörd, "men jag förstår dig, och -- jag skall skriva till min mor!..."

Och nu voro de framme vid Kullen och inträdde i huset med oroliga aningar om mötet, som där förestod, men föga anande, att de skulle där mötas och motas av --

Den stora rättegången

Just som Hertha och Yngve inkommo i förstugan, kom moster Nella störtande fram ur sitt rum med sin stora portfölj under armen, ögonen uppspärrade, och ett i hög grad förvirrat utseende.

"Ja", tilltalade hon Hertha med en häftig och förebrående ton, "du kommer i tid, för att kanske följa din far i fängelse, om inte jag kan rädda honom och oss alla! Jo, nu har det kommit i dagen, nu gäller det!" Och med dessa ord började moster Nella skyndsamt gå trappan uppför med den stora portföljen i famnen, under ideligt talande om "fiender och fängelse" och "process" och "jag visste väl jag att det skulle komma därtill... Men jag skall vara så god som dem; jag skall visa dem mina papper ... de skola få se ... få se ... få se!..." o.s.v.

Med bestörtning följde Yngve och Hertha moster Nellas steg. De förde in i matsalen, från vilken en dörr stod öppen till direktörens rum. Därinne brann ljus och genom den halvöppna dörren såg Hertha sin far stående blek av vrede framför tvenne herrar, vilka Hertha icke kände; de tycktes ha framlämnat ett skriftligt dokument, som nu låg på ett bord emellan dem och direktören, och på vilket han emellanåt sköt vredgade blickar.

"Jag skall processa med er så länge jag lever!" sade han med en av harm skälvande röst.

"Som ni vill, herr direktör", sade med kall hövlighet en av herrarna; "men ju längre ni processar, dess mer kommer ni att förlora. Hovrättens utslag..."

"Hovrätten!" skrek moster Nella i det hon störtade fram med sin stora portfölj, "hovrätten måste först höra vad jag har att säga och se mina papper..." Och inför de förvånade herrarnas ögon upplät moster Nella den stora portföljen i det hon fortfor: "Och kommer det an på att fria min svåger och mig från lagens klor och fängelse, så skall medel icke tryta oss, se här, och se här!..." och moster Nella begynte bland ett virrvarr av brev, urklippta tidningsbitar och symönster plocka fram små papperslappar, som snart tillvunno sig herrarnas uppmärksamhet. De små papperslapparna voro nämligen reverser, somliga på några hundra, andra på tusen riksdaler, vilka sammanräknade visade sig motsvara ett värde av omkring 10,000 riksdaler.

De två främmande herrarna hade tydligen begynt med att tänka: "Gumman måtte vara tokig!" men tycktes sedan mena: "Gumman torde vara klokare än man kunde tro!..."

Moster Nella fortfor: "Mina fiender ha länge förföljt mig i lönndom, men nu då deras ondska blivit uppenbar, och de vilja indraga även min svåger, så är det min plikt att lämna i hans händer de medel, som kunna befria både honom och mig!" Moster Nella sade detta med patos och ej utan värdighet. Men direktören, som önskade göra slut på denna scen, sade tvärt:

"Behåll dina penningar, min svägerska. Jag behöver dem icke, men tackar för din goda vilja. Mina herrar, vi ha, som jag tror, ingenting vidare att säga varandra. Jag har emottagit er stämning; jag skall svara därpå inför rätta. Farväl."

De båda herrarna bugade sig kallt för direktören samt med ett halvt leende för moster Nella.

Direktören åter fäste på henne förvånade och högaktande blickar. De sade tydligen: "Detta av moster Nolla! Vem hade kunnat tro Nollan värd tio tusen riksdaler! Moster Nolla värd en halv tunna guld!"

Moster Nella såg direktörens förvåning och tankar och solade sig i uttrycket av hans blickar, utan att rätt fatta att de endast kommo av de tre nollornas tillkomst till den nolla som han tillförene hade bestämt som hennes värde. Den spänning, i vilken han nyss befunnit sig, gav för övrigt hastigt vika efter de två främmande herrarnas bortgång. Han sjönk ned i sin länstol med en djup suck och nästan vanmäktig.

Hertha gick då fram till sin far, i det hon sade: "Min far, -- jag är här. Vill du ej säga mig vad som oroar dig? Kan jag ej tjäna, ej hjälpa... på något vis?...."

"Och jag", sade Yngve, i det han även gick fram och fattade direktörens hand -- "kan jag ej vara er till någon tjänst? Låt -- o! låt mig få tjäna er som er son och Herthas make! Mitt hela liv skall visa huru högt jag skattar denna lycka!"

Alldeles som en mur reser sig i en forsande flod och dammar dess lopp, så reste sig nu direktören och såg på de två med förvånade blickar, som blevo allt stelare och hårdare, under det han i avbrutna satser yttrade:

"Jag tackar... tackar för tillbud om så mycken hjälp,... men... jag tror mig icke ännu alldeles ur stånd att hjälpa mig själv, att själv sköta mina affärer... jag känner ännu icke något behov av biträde; -- jag känner mig så rask och redig som någonsin...

Vad ert tillbud, herr löjtnant, till min dotter beträffar, så förvånar det mig, att hon icke förberett mig därpå, såsom det, enligt min tanke, varit hennes plikt att göra, och ... jag är -- i följd därav -- icke beredd på ett svar. Min plikt som far och förmyndare förbjuder mig att lämna min dotter åt den förste bäste som begär hennes hand, och om vilken jag ej känner någonting närmare; och... Jag ville inte säga något förnärmande för er, herr löjtnant; men jag tycker att stunden för ert andragande kunnat vara bättre vald!..."

"Om så är", svarade Yngve lugnt och hjärtligt, "så tillåt mig att återkomma på en annan, mer passande stund, den herr direktören själv värdes bestämma, och då lämna de uppgifter om mig, som ni har all rätt att fordra."

Det låg något så gott i Yngves uttryck, så mycket behag och tillika så mycken frimodighet i hans väsen, att det mer eller mindre verkade på alla de människor, med vilka han kom i beröring. Även direktören erfor detta intryck och böjde huvudet tyst, samtyckande till Yngves anhållan. Då Yngve nu nämnde sin förestående avresa och bad om utsättande av det begärda samtalet till någon dag helt nära, så svarade direktören: "I morgon eftermiddag klockan sex."

Sedan Yngve avlägsnat sig bröt direktören häftigt ut mot sin dotter, i det han förebrådde henne, att hon icke förberett honom på Yngves tillbud. "Säg mig icke", sade han, "att du ej själv var beredd därpå! En så pass gammal flicka som du är det, vet alltför väl när en karl ämnar fria till henne, och det är då hennes plikt att i förväg därom underrätta sin far. Du vet dessutom, att jag icke är någon vän av syrpriser."

Till moster Nella sade direktören:

"Jag behöver väl ej nu dina penningar, min svägerska; men -- du bör icke ha dessa reverser liggande så här, bland allt annat skräp; det är bäst att jag gömmer dem åt dig, och jag skall sörja för att du får dina räntor ordentligt. Det kan jag bättre vaka över än du. Och skulle jag behöva låna dina penningar, så vet du, att du har säkerhet för dem hos mig..."

"Det är fyrtio års besparingar, min svåger!" sade moster Nella och begynte gråta, rörd över sig själv.

"Ja, som du gjort i mitt hus för det mesta", sade direktören, "och under det att du där levat fritt och ingenting behövt depensera. Men i alla fall, det är mycket vackert, mycket vackert av dig min svägerska, och jag högaktar, jag högaktar dig mycket för din klokhet och omtanke, samt för det bevis av vänskap, som du givit mig i dag. Jag skall inte glömma det! Jag skall anse allt ditt som om det vore mitt eget, och vårda det med samma omsorg." I detsamma lade direktören moster Nellas reverser i sin plånbok, varefter han tryckte och skakade hennes hand, i det han halvt skämtande sade: "Tänk att en så liten människa är värd tio tusen riksdaler! Vem kunde tro något sådant."

Moster Nella neg och myste och var lycklig åt sin svågers beröm och vänlighet. Under vägen ned till sitt rum tycktes det henne väl, som om den stora portföljen blivit betydligt lättare, och det var ej utan, att hon erfor en orolig känsla häröver, men så tänkte hon åter på huru hennes och hennes svågers intressen härefter skulle bli ett i den stora rättegången, och dessutom tycktes det moster Nella hemligen, att hon uppfört sig storartat, som en riktig romanhjältinna; (moster Nella var -- jag vet ej om jag nämnt det förut -- i tysthet, en stor romanläserska) och hon förutsåg att det skulle komma en stund i den stora rättegången, då hennes ädla förhållande i denna stund skulle komma i dagen och bli offentligt upptaget i något slags protokoll, ty så brukar det ske i romanhjältinnors historia. Stackars moster Nella!...

Emellertid njöt hon dock den glädjen, att hennes svåger betraktade henne efter detta med helt andra ögon än förr; han såg tydligen i henne icke längre en nolla utan fyra nollor med en etta framför.

En stund

I våra nordiska folkvisor förekommer vanligen, emellan begynnelsens och slutets molltoner, en mellansats av få takter, i vilken de ljuvaste durtoner smeka örat, röra känslan; i vilken själen tyckes kasta en ljus, löftesrik blick in i en framtid av vår och kärlek. Den afton då Yngve, efter direktörens anvisning, infann sig på Kullen för att samtala med honom, liknade en sådan durmelodi i de älskandes liv.

Direktören, som tycktes ha fattat sitt beslut med avseende på Yngve, mottog honom med hövlighet och utan frånstötande köld, lät honom uttala sig och svarade därefter, att han önskade lära känna honom närmare, och önskade honom en mera betryggad ställning i samhället samt vissare utsikter till självständig bärgning, innan han kunde ge sitt samtycke till hans förbindelse med Hertha. Hertha ägde väl någon förmögenhet efter sin moder, men icke så betydlig, som man i allmänhet trodde, och icke nog för att ensamt försörja en familj. Det var direktörens plikt, som far och förmyndare att vaka för hennes framtid. Framtiden allena kunde bestämma utgången av Yngves önskningar i avseende på Hertha, men -- han kunde ju ha sin talan öppen, och emellertid skulle han vara välkommen i Herthas fädernehem.

Allt detta var billigt och var mer än Yngve, efter föregående aftonens uppträde, väntat sig. Han tackade därför hjärtligt Herthas fader, yttrade sitt hopp att efter icke lång tid kunna tillfredsställa hans billiga fordringar och att kunna tillbjuda Hertha en levnadsställning tryggad för ekonomiska bekymmer. Yngve förstod därjämte att väcka direktörens intresse för de företag, i vilka han själv var intresserad och hans bana hade sin framtid. Han gjorde överhuvud ett så behagligt intryck på direktören, att denne bjöd honom att stanna kvar till kvällsvarden.

En sådan händelse, nämligen att en ung man blivit i huset kvarbjuden till kvällen, hade icke hänt där på många år; icke sedan den tid, då Almas älskare umgicks där.

Matsalen på Kullen visade denna afton en ovanligt trevlig scen. Den höga furubrasan, som knastrade och flammade muntert i spisen, kastade glada dagrar over husfadern, som i fonden av rummet satt rökande sin pipa och samtalande med Yngve om väg- och vattenbyggnadsanläggningar i Sverge och i andra länder; lyste upp lilla moster Nella, som satt vid elden ivrigt nystande på sin härva, småmuttrande för sig själv med ett ovanligt förnöjsamt utseende, lyste över aftonmåltidens bord, som dukades och pryddes med blommor av Märtha och Maria, och slutligen över Hertha, som kom och gick, under det hon stilla skötte sitt husmoderliga värv. Hon förekom Yngve därunder så ädel och skön, att han stundom fick starka distraktioner och alldeles glömde att svara på direktörens frågor om järnvägarna eller ock svarade uppåt väggarna. På en fråga om ett visst järnvägsbolag svarade Yngve drömmande: "En verklig Iduna!" och på en annan om en viss järnvägs sträckning svarade han eldigt: "In i evigheten!..."

Direktören såg på honom förvånad, men då han märkte riktningen av hans ögon smålog han, blåste rök ur tobakspipan och syntes icke förtörnad. Man hade nästan aldrig sett direktören så human och vänlig med någon. Huru lycklig denna syn gjorde Hertha, och de ljuva framtidsförhoppningar, som den väckte i hennes och i Yngves hjärta är icke svårt att föreställa sig.

Aftonmåltiden blev under dessa förhållanden en av de gladaste, som ännu hade tillbragts i detta hem. Efter den talade direktören med Yngve om hans moder och gjorde nu med avseende på henne det tillbud av en plats i hans hus, som Hertha förberett honom på. Yngve förstod, att direktören ansåg denna sak som en för huset förmånlig affär, och prisade tyst Herthas klokhet. Innan de åtskildes, förde Hertha sin vän i det rum, som hon inrett och ordnat för hans moder.

"Se, Yngve", sade hon, "där skall ditt bokskåp stå, och här, i denna länstol, skall din mor sitta, och jag här bredvid henne, då vi tillsammans läsa dina böcker och dina brev. Här vid detta skrivbord skall din mor och -- även jag, ibland, -- skriva till dig."

Hertha ville hos Yngve, i skilsmässans stund kvarlämna intrycket av hennes nära förbindelse med hans mor och av dennas liv i hennes hem, hon ville att han i minnet skulle se dem tillsammans.

Yngve var på en gäng så rörd och så lycklig av alla dessa intryck, att, då han tog avsked av Herthas systrar, tryckte han dem till sitt bröst med en innerlighet, som på en gång förvånade och rörde dem, kysste sedan moster Nellas hand och därefter hennes kind, vilket lät henne i häpenheten rycka av garnhärvans tråd. Yngve hade velat sluta direktören och hela huset i sin famn, men den förres kalla, ehuru hövliga min avkylde honom. Likväl, när Yngve med uttrycket av sonlig vördnad och tacksamhet i sitt öppna, vackra ansikte ännu en gång skakade till avsked hans hand, följde direktören honom till dörren och sade med ohycklad vänlighet: "Jag önskar er all lycka, och välkommen åter. Ni är mycket ung ännu, och då patriarken Jakob kunde vänta i sju år på sin älskade, så bör det icke förefalla er långt att vänta ett år eller par på den ni har kär. Tiden går fort."

Denna afton kysste Hertha sin faders hand såsom hon icke kysst den sedan den tid, då hon var barn och såg upp till honom i blind lydnad och kärlek.

Sju år. Patriarkaliska förhållanden

Vi läsa i patriarken Jakobs historia, att de sju år, som han "tjänte för Rachel", syntes honom vara få dagar, och jag känner en svensk flicka, som stängde sig inne i tio år för att tjäna sin blinde och fattige fader, och som, ehuru hon var ung och blomstrande, då hon gick in i den tjänsten, och blek och vissnad, då hon gick därur (vid faderns bortgång), likväl icke hade tyckt de tio åren vara långa eller tunga. Det var emedan kärleken hade varit med på vägen, hållit själen uppe, givit tiden vingar; emedan den gör själva mödan kär och förvandlar arbetet i en lek.

Hur annorlunda, när man måste tjäna den man ej kan älska eller när våld eller orätt binder den fria själen vid den lott, som den ej valt; huru tunga bli dagarna, huru oändliga åren, huru mörkt hjärtat, livet, framtiden, försynen -- allt!

Över de år i Herthas historia, som vi nu ha att skildra, vilja vi vandra med lätta och hastiga fjät och endast med få drag teckna dess skuggor och ljuspunkter.

Ett halft år efter avskedet, som vi skildrat i föregående kapitel, återkom Yngve till sitt fädernesland frisk och sund, full av redlig vilja, av arbetshåg och förhoppning. Ett år senare hade han ernått en befordran, som betryggade hans utsikt till en tarvlig men säker bärgning för framtiden, och han förnyade nu hos Herthas fader sin anhållan om hennes hand. Direktören svarade, att han icke ansåg Yngves ställning tillräckligt betryggad ännu; dessutom tillät i denna stund direktörens hälsa honom icke att umbära sin dotters vård i hemmet, eller att nu utreda hennes förmögenhet. Han ansåg det bäst att de älskande väntade ännu ett eller par år.

Det var då, som Hertha för första gången bröt de band, som lång vana och den ärvda vördnaden för den patriarkaliska myndigheten inom hemmet hittills pålagt hennes tunga. Hon talade vid sin far starkt, allvarligt, påminte honom om hans löften, talade om sin mänskliga rättighet att få bestämma över sin person, förmögenhet och sin framtid. Hon talade i rättvisans, i billighetens namn, men ack! hennes far hade på sin sida emot henne lagarnas bestämmelser, "fädernas stadgar". Efter att ha åhört henne med ett nästan hånfullt lugn, bevisade han henne med lagboken i sin hand, att hon alls inga rättigheter ägde över sin förmögenhet, eller över sig själv och över sin framtid andra än dem, som han ville medgiva. Hon var "omyndig", som det heter i lagen, och skyldig att rätta sig efter sin förmyndares vilja. Sina löften kom han icke ihåg. Om han givit sådana, så var det under förutsättning, att han kunde uppfylla dem när han det fann för gott, att man icke skulle vilja truga eller tvinga honom till något, som han ej gjorde godvilligt. Han tänkte icke låta tvinga sig. Han hade nu sagt sin tanke och därmed var det punkt, och därefter hade man att rätta sig.

Hertha gav denna gång icke vika för den stolta känsla, som ville resa sig inom henne; hon besvor sin far att lyssna till billighetens röst, hon påminte honom med tårar om Almas sista bön. Och även hon själv pockade ju ej, hon bad endast, bönföll om sin frihet, om sin mänskliga rätt. "Ville hennes far ej bevilja den som rättighet, så måste han göra det som godhet, som gunst!"

Men direktören blev härvid utom sig, frågade häftigt om hon "ville döda honom", om hon "ville göra honom galen med sin envishet? Kunde hon inte vänta ett eller par år till? Mer begärde han ju ej?" Han slutade med att vädja till hennes dotterliga plikt. Hon borde lyda sin fader. Han visste bättre än hon, vad som tjänade till hennes väl. Sentimentala scener älskade han ej. Han visste vad han ville, och han ville vad han ville, och därmed punkt.

Läsare eller läsarinna! har du bedit någon om vad som är rätt och billigt, bedit mycket, lagt hela din själ i bönen, ödmjukat dig, försakat dig själv för att genom kärlek och offer vinna -- din rätt, och du blir likväl nekad, då skall du kanske förstå Herthas känsla, då hon reste sig från sin ödmjuka, bedjande ställning. Blek, stel med dyster blick och med mörk aning i sin själ reste hon sig långsamt och lämnade rummet utan att säga ett ord. Men hennes själ var i uppror.

Lugnare var hon och dystert besluten om eftermiddagen efter detta morgonsamtal, då hon omtalade dess utgång för Yngve och lagman Carlsson som kommo för att höra därom.

Båda upprördes häftigt och ville att Hertha skulle vädja till domstolarna och låta dem döma emellan henne och den obilliga fadern. Utan all fråga skulle de giva henne rätt.

"Det tror jag", sade Hertha, "men ett är visst, och det är, att jag aldrig skall vända mig till dem för att vinna rätt emot min far."

"Då älskar du mig icke!" utbrast Yngve uppbrusande, "du vill låta mig dö av tantaliska kval hellre än att ingå på en modig, rättvis handling. Du förstår ej hur jag älskar dig, du kan icke älska! Du är rädd för din far, rädd för världens omdöme om dig -- jag, mitt liv, min lycka äro dig intet!"

Hertha fäste på Yngve en blick av osäglig, förebrående smärta, men sade intet.

"Jag ärar er grannlagenhet, er barnsliga pliktkänsla", sade lagman Carlsson, "men dlenna kan gå för långt. Besinna att ni uppoffrar både er egen och en annans framtid för en egoistisk egenvilja, en envishet utan grund. -- Och ni har nämnt för mig era betänkligheter rörande er fars affärer och hans förmåga att sköta dem -- betänk, att ni möjligen uppoffrar, icke blott er egen men även era systrars förmögenhet som är i hans händer... deras framtid.

Hertha böjde sitt huvud ned i sina händer och satt en stund tyst. När hon åter höjde sitt ansikte var det översköljt av tårar.

"O! mina vänner", sade hon, "varen icke hårda emot mig; jag kan icke annat; mitt samvete förbjuder mig det. Därför att min far är en hård far, skall jag vara en onaturlig dotter? Skall jag uppträda emot den, som givit mig livet och förbittra hans liv? Kasta skugga på honom genom att för hela landet blotta hans svaghet eller orättvisa! Nej, jag skall ej förtjäna den förebråelse, att ha handlat oädelt som dotter. Jag skulle då ej känna mig värd att en gång bliva moder. Nej, jag skall ej uppträda offentligt som anklagerska emot min far. Må hellre Yngve och jag försaka, bida, dö, om så måste vara. Allt vill jag ännu försöka vad pliktuppfyllelse, övertalande förmå; -- kanske kommer en stund, då min fars hjärta ej är så slutet som nu -- men aldrig, nej aldrig skall jag genom våld och trug förtjäna hans hat, hans forbannelse. Och om du därför vill anklaga mig, Yngve, så är du ej mer den ädla, den rättsinniga Yngve som jag älskat!..."

"Men era systrar?"... återtog lagman Carlsson.

"Visa mig", sade Hertha, "en utväg att betrygga deras förmögenhet och framtid utan att ge vår fars anseende och hjärta ett dödshugg, i det jag inför konung och folk offentliggör mina misstankar om hans förvaltning av vår förmögenhet. Kan ni visa mig ett annat medel? Giva våra lagar ett annat vid hand?"

Lagman Carlsson och Yngve tego. Hertha steg upp.

"Räck mig era händer", sade hon, "ni kunna ej ogilla mig. Stödjen mig snarare i den tunga prövotid som förestår mig. Yngve!..." Herthas blick sade vad inga ord förmådde uttrycka, det lidande, som hon kände för hans skull.

Han förstod den och svarade därpå med att trycka henne till sitt hjärta. "Förlåt", viskade han, "aldrig skall du av mig höra ett förebrående ord mer!..."

Men Yngves beslut var även i denna stund fattat, och det var att för en tid skiljas vid sitt fädernesland och mottaga ett tillbud av arbete som utomlands gav honom utsikter till större förtjänst än dem han för närvarande hade i hemlandet. Ty att leva nära Hertha under det tvång, som hans halva förhållande till henne och hennes vilja pålade honom, var för honom outhärdligt.

Yngve hade rätt: Hertha älskade Yngve icke såsom han henne. Ingen flicka förstår fullt den passion, som glöder i en älskande ynglings hela väsen, och kan ej dela den. Hon älskar lika mycket, ofta mer eller bättre än han, men annorlunda.

Lagman Carlsson betraktade de två unga vännerna med djupt deltagande, och Hertha med verklig vördnad, ty han förstod henne fullkomligt. "Kom ihåg ert löfte", sade han vid utgången av detta samtal, "kalla på mig, när helst ni vill, som ni skulle kalla på en faderlig vän, en som ville vara er far, och -- Gud give att jag vore det!..."

Yngve avreste kort därefter med en av sina unga vänner till Piemont, dit ett förmånligt anbud av arbete kallade dem. Lagman Carlsson reste till sin domsaga. Hertha blev allena i sin faders hem.

Direktörens hälsa förbättrades något följande år, under vilka han smickrades av åtskilliga offentliga hedersbetygelser, ty han hade gjort sig känd och aktad som en duglig och driftig ämbetsman. Han blev riddare av Nordstjärneorden, fick titel av överdirektör och adlades under namn av Falkenhjelm, vilket namn bars av en äldre gren, längesedan adlad, av samma familj. Han talades i allmänhet om som en "fast gubbe", en "tät man", en "klok karl", "kraftig gammal man" o.s.v. och var ansedd som en man av stort praktiskt förstånd samt säker förmögenhet. Under tiden fortgick den hemlighetsfulla rättegången, över vilken moster Nella fortfor att i stor tysthet giva betydelsefulla vinkar och göra viktiga miner, men om vilken hon, av fruktan för sin svågers missnöje ej mer vågade tala högt, och om vilken han själv aldrig talade med någon, utom med den advokat, som han kallat till sitt biträde, och med vilken han hade långa och hemlighetsfulla konferenser. Denna rättegång och dessa konferenser hade tydligt ett stort inflytande på direktörens lynne, som därunder blev allt mera mörkt och retligt, oaktat de ljusningar som förorsakades av strålarna från nådens sol över hans medborgerliga verksamhet. Hertha, som ibland tvivlade på rättvisan av sina misstankar över faderns förmåga att vårda familjens angelägenheter, oroades dock åter och åter av nya bevis av slapphet och oredighet i hans minne och tankegång, men till full visshet kom hon ej.

Det uppstod i hennes liv ett av dessa långa skymningstillstånd, som äro så vanliga i kvinnornas liv här i norden, i synnerhet i Sverge, skymningstillstånd, under vilka alla föremål insvepas i skuggor och man ej är i stånd att arbeta eller verka, så vida man ej kan själv tända en liten låga för att lysa sig vid -- tillstånd, som märkvärdigt påminner om våra fäders skildring av det skandinaviska "Hades", denna hemska töckenvärld full av regnfulla skyar, benlösa troll, sega, giftbärande floder.

Men det finnes aftonskymning och morgonskymning. Den förra är ett sjunkande i natt, den andra ett gående mot dagen. Svaga eller melankoliska naturer underligga nattens välde; men energiska själar, eller ock de, i vilka Guds kärlekskraft tänt sin lyftande låga, de äro -- ja, om än hela deras jordiska liv kvarhölls i skymningen, de äro dock morgonrodnadens barn, och deras själ och deras verksamhet färgas av denna.

Vi behöva ej säga vilken av dessa riktningar blev Herthas. Hennes energiska själ, det ljus som kommit till henne genom den vän, som "försonat henne med livet", tron på en faderlig försyn, vilken aldrig övergav henne, sedan hon så tydligt känt dess ledning i sitt hjärta, i sitt liv, skärheten och skönheten av hennes forhållande till Yngve; vissheten att ha handlat efter pliktens och samvetets högsta bud -- det hjälpte henne att bekämpa bitterheten, som hennes bundna tillstånd ville uppväcka hos henne, det hjälpte henne att även under det ängslande skymningsförhållandet i hennes liv och hem tända ett ljus, som icke blott lyste henne själv utan även andra, ja, nästan alla som kommo inom hennes levnadskrets.

Mot sin far förblev hon en lydig och uppmärksam dotter, även när hon måste uppgiva allt hopp att i honom finna ett faderligt stöd i något avseende. Älska honom kunde hon ej, ej heller bevisa honom den kärlek, de sköna omhuldande omsorger, som blott kärleken kan ingiva. Och ehuru han erhöll allt vad han fordrade i punktlighet, lydnad, ordning i allt, som rörde honom, beklagade han sig mer än en gång för sin gamla trotjänarinna över sin äldsta dotters styvsinthet, brist på kärlek och undergivenhet mot honom. "Hon var en oböjlig natur", sade han, "som icke vinnlade sig om att behaga sin far eller göra honom lycklig, hon var envis, oförsonlig, långsint, egoistisk" m.m.

Ack, du dåre! Du begär kärlek och försonlighet, medan du själv visar motsatsen; du klagar över köld, stolthet i blick och väsen, då du själv framkallar dessa genom ditt förhållande, då du själv ingenting gör för att uppväcka de goda känslorna. Den du anklagar kan ha skatter av kärlek och ömhet i sitt hjärta, men du skall ej erfara dem, och du skall aldrig få se en sann blick av dess öga, ty detta ögats sol har du tillyckt för dig genom din oädelhet, din hårdhet, du har upprest en gråstensmur emellan det ögat och ditt öga. Du dåre, som ser grandet i din nästas öga och märker icke bjälken i ditt eget, anklaga dig själv och bliv annorlunda, och den du anklagar skall bli annorlunda för dig. Denna själ är "kall", säger du. Men om hon blott är sann, är ärlig emot sig och dig? Bättre, ädlare då, att hon visar sig sådan hon är, än att hon hycklar en vänlighet, ljuger ett behag till dig, som hon ej känner, ej kan känna. Aktning och kärlek låta sig icke befallas. De måste vinnas.

Förhållandet till Yngves hulda moder, ävensom det till de unga systrarna voro ljuspunkter i Herthas liv inom hemmet, och småningom uppstod en ny genom den verksamhet, som vi redan antytt.

Under de trenne år, som Hertha använde till de förberedande studier, som hon ansåg sig nödvändigast behöva för att bringa i verkställighet den läroanstalt, som hon bar i sina tankar, hade hon den lyckan att bli bekant med ett par män av mer än vanlig sinneslyftning och kunskaper. De togo sig broderligt henne an och meddelade henne det bästa de kunde meddela av insikter och praktiska kunskaper, under det att de siälva i hög grad livades av den ovanliga, unga kvinnans anda. Hertha fick erfara vad den, som här tecknar hennes levnadshistoria, även erfarit, och bär i ett av tacksamhet genomträngt hjärta, såsom en av sina dyrbaraste erfarenheter på jorden, att, ehuru missgynnande ett samhälles lagar och anda må vara för kvinnans fulla utveckling, så skall det sällan fela, att en kvinna, begåvad med några ovanliga själsförmögenheter eller anlag, förr eller senare finner manliga vänner, som trofast giva henne handen för att hjälpa henne att uppnå det mål, som hennes naturgåvor anvisa henne.

En annan fråga är om denna handräckning även kan bliva henne nog, om icke den alltid kommer för sent, eller är, nödvändigtvis, för partiell för att tillåta hennes fulla utveckling. "Ingen", skrev en gång Mozart till en dilettant musikkompositör, "ingen blir dock mästare, som ej redan från barndornen fått vidkännas Maestrons "donnerwetter" och skolans disciplin." Visst är, att teknisk säkerhet, klar insikt av medel och mål samt av egen kraft icke vinnes utan tidig, säker ledning, lång övning och prövning. Ohjälpliga brister vidlåda även snillet, som länge lämnas att på egen hand leta sig fram genom den villande världen.

Hertha insåg snart med smärta allt detta; insåg med vilka ohjälpliga brister hon skulle få att kämpa inom sig själv under utförandet av sitt värv. Men hennes modiga ande manade henne dock städse framåt mot målet, som hon föresatt sig. "Något är dock", sade hon sig "som jag, bättre än de lärdaste, skall kunna bibringa unga, ljussökande själar."

Emellertid blev det henne även snart tydligt att hon, för att kunna verkställa sin plan, måste utföra den under en form, som slöt sig nära ståndpunkten och åsikterna av den krets, i vilken hon levde. Därtill kom, att hennes ekonomiska beroende inomhus och faderns lynne tvingade henne att söka genom eget arbete vinna medel att verka med någon frihet.

Mången av våra unga läsarinnor har säkert redan undrat på, att icke Hertha sökte som skriftställarinna medel till något oberoende. Men Hertha kände sig icke äga de gåvor, som fordras härtill: hon skrev icke gärna, och hon talade bättre än hon skrev. Handling och liv voro de makter, som inspirerade henne; det var i levande beröring med andra själar som hennes egen själ kände och utvecklade sina vingar".

Dessutom -- men vi vilja låta henne själv tala i några av sina dagboksanteckningar.

1:sta maj 18..

Jag har beslutat mig att anlägga en vardagsskola eller s.k. pension, där man skall lära alla de ting vilka man anser framför allt nödvändiga för unga kvinnor i denna världen, nämligen språk, historia, geografi, fruntimmersarbeten, rita, spela m. m., vilket allt visserligen är gott; och den skolan skall hjälpa mig att utföra min plan med den där andra, högre skolan, vars själs- eller tankeövningar jag tänker kalla "språk- och samtalsövningar" för att icke väcka någon "oro i lägret" och misstankar om något befrielseföretag.

Vardagsskolan skall med tillhjälp av en lärare och en lärarinna hållas alla veckodagar; helgdagsskolan -- (språk- och samtalsövningarna) -- endast tvenne gånger i veckan, och endast frivilliga och utvalda elever skola ha tillträde där. I den förra inträder man emot betalning, i den senare endast genom kärlek till det eviga.

Emellertid behöver jag något penningar till förlag för böcker och materialier till vardagsskolan, och därför måste jag vända mig till min far. Jag skall be att få den lilla summan av räntan på mitt mödernearv. Jag skall endast bedja om vad som är mitt eget och för att bereda framtida utkomst, och likväl säger mig en bitter aning, att det skall nekas mig. Men jag måste försöka! Ack, att en billig begäran till en fader skall kännas som något så förskräckligt att framföra!...

3:dje maj.

Min aning slog in. Jag fick -- nej. Det var "onödiga tillställningar", sade min far, tjänade bara att göra flickor anspråksfulla, opraktiska, odugliga i hemmet o.s.v. Det fanns dessutom redan en flickpension i staden, och det var mer än nog. En till skulle icke bära sig. "En förmyndare var pliktig", sade min far, "att se till, att myndlingens kapital icke minskades utan ökades genom räntans läggande till kapitalet, och denna plikt skulle han uppfylla, så långt som han förmådde". Jag kunde göra "huru jag ville" med skolan, men penningar till den kunde han ej försträcka mig.

Jag har nu skrivit till lagman Carlsson och bett honom om ett lån. Detta är mig mycket emot, men det är min enda utväg. Få se om han håller vad han lovat!...

"Kan ni inte mala?!" hörde jag en kvick äldre fru med ett slugt leende säga till en annan, som klagade att hon ej kunde av sin man erhålla uppfyllandet av ett givet löfte. Och det finnes, jag vet det, ett visst malande inomhus, ett ständigt återkommande påminnande, käxande, bråkande, som med tillsats av gråhet, tårar eller ispiggar i ord och blickar förmår övervinna det starkaste motstånd, och som ger åt dem, som äro skickliga i denna konst, en oberäknelig kraft att genomdriva vad helst de vilja. Men ett vet jag även, och det är, att jag ej kan och ej vill begagna sådana medel och vägar. Kärlekens och sanningens kungsväg är den enda jag vill gå. Och det samhälle eller det hem, där denna förer mindre rätt till målet än underjordiska kryp- och krokvägar, där är det icke väl beställt.

10:de maj.

Må den ädle lagman Carlsson förlåta, att jag ett ögonblick tvivlade på hans ridderliga sinne, må han förlåta, att jag ej fullt trodde på hans vänskap och löften! Han har nu genom ord och handling visat sig vara min vän. Fader i himmelen! Detta är ditt verk och din vink. Härefter ser jag till dig allena för hjälp och råd, följer din ledning. Du skall bistå mig. Och nu framåt, framåt i bön och arbete!

Om hösten samma år skriver Hertha:

1:sta nov.

Min vardagsskola är i fullt flor; elever komma flera än jag väntat. Det ger mig mycket arbete och icke av den art som jag älskar. Min helgdagsskola kan jag först på nyåret begynna.

På nyåret står det i Herthas dagbok:

18:de januari.

Jag har begynt mina språk- och samtalsövningsstunder med några av de äldre flickorna och begynt med dem läsningen av Sophokles' Antigone. Denna härliga kvinna, som trogen samvetets och pliktens lag, i ord och i handling trotsar tyrannens maktbud, samhällets slaviska varningar, systerns klenmodiga råd och själva den älskades böner och står fast i det hon åberopar sig på.

De Högstes obeskrivna ofelbara lag,
Som -- ej från i dag ej från i går den lever, nej
från evighet, och ingen vet den stund den gavs --"

hon som med ungdomens och kvinnlighetens djupa känsla av livets härlighet och naturliga rysning för den förfärliga död, som hon vet sig gå till mötes, om hon framhärdar i sitt trots mot tyrannens bud, likväl framhärdar, likväl står fast, och ehuru, i sin sista stund tvivlande på själva gudarnas rättvisa, likväl icke tvivlar på sanningens röst i sitt samvetes djup, utan i stort medvetande anklagar sina fäders stad för det att hon lider och dör

"för det hon
höll heligt vad heligt bör hållas",

denna ädla samvetets hjältinna skall föra mina unga flickor att bättre fatta idealet av den kristna kvinnan, icke blott -- som nu är vanligt -- ensidigt i dess ödmjukhet, som då lätt blir slavisk, utan även i dess heroism.

Jag läser Antigone i Stollbergs tyska översättning för språkets skull, och vi samtala sedan över vad vi läst. Jag låter de unga skriftligen uppsätta sina tankar däröver till nästa samtalsstund. Det skall öva dem att tänka i ämnen, som stärka det moraliska självmedvetandet.

1:sta mars.

Vi ha nu slutat läsningen av Antigone och jag är glad över utgången av detta experiment. Bland de tio unga flickor, som bevista mina samtalsstunder, äro några, som av denna läsning hämtat ett outplånligt intryck; alla ha i någon mån blivit höjda därav, och deras blick för det högsta i livet har klarnat.

Aurora, vars gåvor och natur driver henne till stark manifestation, och som säkert framdeles (om hon får utveckla sig) blir utmärkt som konstnär, har av Antigone lärt sig försmå låga ingivelser och små segrar. Hon skall låta sig inspireras allenast av solen.

Eva -- Maria, dessa Egeria-naturer, vilka helst vilja leva dolda i den heliga lund, ur vilken de framviska sina ingivelser i den lyssnandes öra, ha lärt förtröstan till sig själva eller till rösten i deras samvetes djup under umgänge med gudomligheten.

På varje plats, i varje kall på jorden kan kvinnan vara en samvetets hjältinna. Det kan, det bör var kristen kvinna veta, och i gladare medvetande än antikens hjältinna. Men denna kan väcka hennes slumrande tanke på hennes plikt och företrädesrätt.

I maj samma år skriver Hertha:

Vi skola nu företaga språkövningar i franskan och engelskan, vilkas inre syfte skall bli betraktandet av det kvinnligt kristliga medvetandet i förhållande till en viss given uppgift inom samhället, genom egendomlig gåva eller kallelse. Ädla och utmärkta kvinnors biografier (dels ur det offentliga dels ur det mer enskilda livet) skola även här tjäna oss till texter för betraktelsen. Tankens medvetande bör bli levande åskådning och vilja. Den biografiska teckningen är härför ypperlig.

Härefter skola följa: Samtal i samfundsläran. Samfundets idé: dess förhållande till familjen, kommunen, staten, konsten, vetenskapen, industrien, alla de grenar eller sfärer, i vilka den verkliggör sitt innehåll, och slutligen till religionen såsom den sol, i vars ljus och liv alla naturgåvor förhärligas till nådegåvor (charismer) och samfundet i Guds rike.

En blick på det mänskliga arbetet i stort och i smått. Var människa en arbetare. Arbetarens ställning i förhållande till sitt arbete och till samfundets idé i dennas högsta betydelse.

Kvinnans del i det mänskliga arbetet, i varje sfär av livet, på grund av hennes kvinnliga natur. Hennes särskilda kallelse som moder, uppfostrarinna, läkarinna (hygæa). Hennes allmänliga makt som inflytande. Utan Egeria ingen Numa.

Den svenska kvinnan förr och nu. Svenska kvinnor i fäderneslandets historia. Den svenska kvinnans framtid: inflytande på Sverges framtid.

Fosterlandet: fosterlandskärleken: äkta; oäkta. Samtalen över samfundet skola leda oss till betraktelsen av dettas innersta liv och ledande makt -- religionen. Allmän religionshistoria. Den s.k. naturliga religionens och de förkristliga (förberedande) religionernas förhållande till människohjärtat och förnuftet: till den uppenbarade religionen. Kristlig religionslära. Förkristliga religionsstiftares biografier. J. K. historia. Gud i Kristo.

Kristendomens befrielsearbete i själen och världen. Naturläran i dess väsentliga delar och djupare förhållande till människans liv skall särskilt behandlas och bli ämne för helgdagsskolans samtal när -- Yngve kommer hem och kan hjälpa mig som lärare i den vetenskapliga delen. Jag vill tala om kvinnans del som naturens prästinna, som hemmets Iduna.

Kan icke hela huslighetens värld förskönas, förädlas genom själens förmälning med idén, även det ringaste ädlas? Kan icke t.ex. även barnkammaren bliva ett tempel för den barnsliga själen, i stället som nu -- ett sov- och skräprum?...

Allting måste betraktas i förhållande till dess högsta mål. Först då får det sin rätta betydelse.

2:dra juli.

Umgänget med dessa unga själar är en uppfriskande vårvind för min själ. Det är skönt att se dem dagas, och att vara ljusbärerska för dem! Kunde jag även omgiva dem i helgdagsskolan med ädla och sköna föremål, så skulle deras högre utveckling mäktigt befordras. Jag skulle vilja inreda orangerisalen * till ett slags tempel, ett rum sådant jag sett det i mina vakna drömmar. En skön staty av den nordiska ungdomsgudinnan ser jag då i dess mitt, omgiven av blommande rosenlager och andra levande växter; omkring henne byster av mänsklighetens ädlaste heroer, och i övrigt böcker, goda tavlor, vackra konstsaker, tjänande att utveckla tanken på det höga, sinnet för det sköna! Huru skulle ej här de unga människosjälarna öppna sig och slå ut såsom i ett vänligt solsken och lära att bättre fatta och älska alla goda gåvors givare och gärna inviga hela deras liv, alla deras gåvor i hans tjänst...

Även det kristna templet har en port, som heter "den sköna".

* Ett stort rum eller galleri inom huset med flera höga fönster åt ena sidan.

Juli.

Sommaren är härlig i år. Jag förer mina unga flickor ut i skogen och på fältet; det förfriskar kropp och själ. Vi botanisera tillsammans, och jag talar med dem om deras förhållande till naturen, om naturens liv, "kreaturens suckan" och dess förklaring i "en ny himmel och en ny jord". Läser med dem under den stora asken våra djupsinniga nordiska legender om necken, högfolket m.fl. i "Svenska Sagohävder".

Våra samtalstimmar ha under dessa sköna aftnar hållits i fria luften. Där ha vi läst nordens mytologi och betraktat sanningen i dess åskådningar och symboler. -- I afton dansade flickorna i det gröna, och det var en glädje att se den friska levnadsglada ungdomen så njuta och försköna naturen. Alla uppfostringsanstalter för flickor borde vara på landet.

Jag skriver till Yngve om mina skolor och framtidsplaner för dem. Hans brev stärka och uppmuntra mig alltid men göra mig även ont, ty han är tydligen icke lycklig, fastän han aldrig klagar. O Yngve, ej heller jag vilar endast på rosor!

Vid slutet av året står det i dagboken:

Jag är djupt trött efter flera nätters vakor med arbete för elevernas examen i vardagsskolan, avslutande av årets räkenskaper m. m. Och frukten: medvetandet att föga eller intet grundligt blivit bibringat, och att jag efter utbetalning av löner m.m. har -- intet över! Min helgdagsskola får länge vänta på den sköna salen!

Förhållandet till mina elever binder mig allt starkare vid livet, men en hemlig oro sitter vid mitt hjärta. Yngve, Yngve! Min själ ropar efter dig. Giftermål kan jag undvara, men icke din närvaro, ditt deltagande, icke att se dig, sörja för din sällhet, min vän, broder, make inför Gud. Något säger mig att du nu behövde mig, min vård, min kärlek. Det är midnatt; alla sova omkring mig, men mitt hjärta vakar och tänker, Yngve, på dig.

Nyårsdagen.

Brev från Yngve! Och i brevet en växel. Yngve säger, att han vill betala för sin mors vistande i min fars hus. Men, så mycket, Yngve! så mycket mera än ... men jag förstår dig, och mot dig har jag ingen stolthet mera. Jag skall göra såsom du vill, Yngve, och Orangerisalen skall förvandlas till Idunasalen. I dess samtalsstunder skola härefter, enligt din önskan, några ynglingar taga del.

Även från Rudolf har jag fått brev i dag samt en liten summa penningar "för brandskadade" skriver han. Stackars Rudolf!...

Om hösten 18...

Min helgdagsskola börjar bli ryktbar, Yngve; och besökes nu även av några utmärkta fruntimmer och tänkande män, som följa den med intresse. Det gläder mig för mina unga flickors skull, som det gör gott att lyssna till de äldres tankar och ord. Dock binder de äldres närvaro för mycket deras frimodighet, varför jag blott en gång i veckan har dessa större samkväm. Dessutom lockar nyfikenheten många till Idunasalen, som icke ha några friska, livgivande frukter att meddela. Och hur det är, de unga och jag är lyckligare, när vi äro allena tillsammans på samtalstimmarna. Den blyga Eva, min tänkande stilla Maria och den av liv översvallande Aurora äro aldrig fullt sig själva såsom då. Aurora behöver vinna reda och takt, men hennes hjärta och huvud ha ovanliga förmågor; hon är den enda av mina unga flickor, som röjer snille. Ynglingarna voro ovissa och blyga i förstone, men begynna nu komma fram i ett vackert ljus och synas lyckliga här. För dem, liksom för flickorna, känner jag moderlig ömhet, och det är mig kärt att se deras förtroende till mig.

För några dagar sedan kom till mig den unge man som en gång var min beskyddare i en stund, då -- jag behövde en vän. Nu önskade han en lärareplats i min vardagsskola, och jag var lycklig nog att just nu kunna lämna honom den. Ty även denna skola måste utvidgas för att emottaga allt flera lärjungar. Olof E. ar en ädel ung man och skall bli ett stöd för vardagsskolan, en välkommen deltagare i aftonsamtalen. Blir du svartsjuk, Yngve?...

I går afton var samtalet i Idunasalen ovanligt livligt, jag kunde säga lysande. Det var min större mottagningsafton, och jag utkastade frågan om rätta begreppet av frihet som axel för samtalet. Den lilla själfulla fru R. kom fram på ett riktigt präktigt sätt -- hon överraskade mig och livade alla genom sin friska uppriktighet. Aven Ingeborg Hederman yttrade frisinnade och kloka ord. De unga talade ej, men hos några av dem såg jag strålande blickar. Lagman Carlsson var med och talade klokt och ädelt i frågan om religiös frihet. Med flit höll jag samtalet blott inom det allmänliga och undvek all tillämpning på förhållanden i vårt land. Tillämpningen skall komma av sig själv."

Herthas dagboksanteckningar under trenne följande år vittna om stigande utveckling i hennes tankar och planer.

Om våren 18... skriver hon:

"Yngve! kunde jag nu införa dig i Idunasalen -- ty nu är den färdig -- låta dig se den ädla, allvarliga och dock så hulda bilden av vår Nordiska ungdomsgudinna, omgiven av blommande rosenlager, och den ändå mer upphöjda av honom, som står med uträckta armar, inbjudande hela människosläktet i sin frälsande famn, däromkring huvuden av ädla och visa män, som från fotställningar blicka fram mellan evigt gröna träd; du skulle glädja dig Yngve, ty detta är ditt och mitt samfällda verk. En vacker boksamling -- dina böcker däribland -- några goda tavlor fullända salens prydnad; den är vacker och glad och lärorik, ett passande hem för unga rena, uppåtsträvande själar. Kunde jag framför allt se dig, Yngve, ibland den flock ungdom, som samlas här, höra dig tala till dessa unga, lära dem såsom du förr lärde mig! När skall den stunden komma?

Skall du då känna igen mig, Yngve? Jag har mycket åldrats och åldras hastigt för var dag som jag lever i vardagsskolan, och var natt jag vakar för dess arbete. Likväl vårdar jag mitt yttre nu mera än jag någonsin gjorde det i min ungdom. Då var jag för stolt att vilja behaga genom mitt utseende och för olycklig till min själ att bry mig om min kropp. Nu vårdar jag den och pryder den för att behaga -- mina lärjungar, för att på dem göra ett intryck, som ej strider mot föremålen i helgdagsskolan i Idunasalen, jag vill även jag göra på dem ett skönt eller åtminstone ett förädlande intryck, och jag rådfrågar härför min smak och min spegel samt (i tysthet) en -- frånvarande vän; modet däremot föga och blott för att icke rent av stöta däremot. Var människa, som har en bestämd individualitet och karaktär i sitt utseende, borde kläda sig i enlighet därmed så mycket som möjligt.

Mina unga vänner smickra mig, kalla mig skön, men om jag stundom synes så, så är det emedan glansen i deras blickar, av deras unga själar, i det de utveckla sitt solljus, kastar ett återsken på mig."

Det kunde ej fela att icke Herthas samtalsstunder och övriga "upptåg och tillställningar", såsom fru Uggla kallade dem, framkallade mångahanda ofta föga gynnsamma omdömen i Kungsköping och dess grannskap. Mången såg med misstänksamma blickar på Idunasalens församlingar, fann dem "onödiga", fruktade "nya och förvillande läror och fruktade ungdomens förledande till för stora tankar om sig, anspråk o.s.v." Men ungdomens entusiastiska tillgivenhet för sin moderliga lärarinna och vän förde henne triumferande genom alla försök att nedsätta hennes inflytande, alla tvivel om hennes hälsogivande lära. Och då fäder och mödrar sågo sina unga döttrar utveckla sig ej blott i håg och förmåga att vinna kunskaper, utan även i ädelhet och behag under Herthas ledning, så läto de dem "tills vidare" följa den. Många föräldrar erkände även uppriktigt hennes ovanliga förtjänst med avseende på ungdomen. Vad de unga själva vidkommo, så sågo de upp till Hertha som till ett väsen av högre natur. Hon stod ibland dem som det fruktrika Bananas, moderträdet, över flocken av unga telningar, som växa upp vid dess fötter. Var och en av sina lärjungar kallade hon vid namn och du; hennes förhållande till var och en av dem var av djup personlig art, hennes starka men kärleksvarma blick vilade på var och en av dem med fostrande makt. Likväl var hon aldrig vek eller smeksam, hennes moderliga ömhet var av en högre natur. En ung man skrev om henne:

"Nu har jag sett 'Sibyllan' och även bevistat några av hennes 'samtal'. Hon är en kristen Wala och i hennes ingivelse rör sig ett kärleksfullt, för allt gott och stort klappande hjärta. Jag bekänner, att jag icke kom till henne utan fördomar och med ett mera kritiskt än just välvilligt sinne. Men hon har besegrat mig genom intrycket av sin själs ställning (attityd) till den högsta sanningen. Den strålar ur hennes öga, hennes enkla men imponerande hållning, hennes röst, hennes åtbörd, hennes tystnad, hennes ord. Denna hennes själs riktning har gjort på mig ett outplånligt intryck och har väckt hos mig en kärlek till det sanna, det ädla, som skall leda mig härefter genom världens skymning eller villoljus. Hon måste göra ett upphöjande intryck på en var, som ej är till själen en dvärg eller mullvad. Hon är icke vacker men ändå pittoreskt skön i sin ädla hållning, sin enkla men värdiga dräkt, och jag -- skulle bli kär i henne, om -- jag vågade det."

*

"Du vill veta något om hennes utseende, klädsel, väsen m.m.", skrev en av Herthas äldre elever (Eva Duva) till en sin väninna; -- "hon bär vanligen en snövit klänning, alldeles ostärkt men som faller i rika veck kring hennes vackra gestalt; över axlarna bär hon en svart mantilj av sammet om vintern, av tyll om sommaren. En liten vit spetskrage viker sig däröver kring halsen. Hennes rika, guldfärgade hår, som av naturen går i mjuka vågor, är tillbakastruket från tinningarna, så att man där ser det vackra hårfästet samt ådrornas eteriska grenar och det härliga ansiktet med de underliga, strålande ögonen framstår fritt och klart, håret faller enkelt flätat nedåt nacken, såsom vi se det på antika byster. Hon bar inga ringar eller armband -- hennes händer och armar behöva ej någon prydnad -- ej heller något annat smycke, icke ens en blomma. Men ofta bryter hon av blommorna i salen och pryder därmed våra huvuden, ty hon älskar att se oss väl och smakfullt klädda efter vår ålder; men tycker ej om att se på oss glittrande grannlåter eller färger, som ej passa ihop, och fel emot ordning och smak anmärker hon alltid. Hon vill att den yttre människan skall uttala själens harmoni, men icke som gamla "ma bonne", att vi skola vara "som alla andra", utan att var och en skall söka att vara fullt sig själv men på ett ädelt sätt -- "såsom Gud velat det". Och jag bekänner, att jag gör mig mera besvär att även till mitt yttre behaga henne, än jag någonsin givit mig att behaga en man. Själv drager hon oss genom sitt väsen till det ädla och vackra, så att hon ej behöver många ord för att hos oss väcka längtan därtill. Den kommer till oss såsom av sig själv med henne i Idunasalen. Hon ser så ståtlig och -- om jag så får säga -- högboren ut, att man i begynnelsen känner sig bli helt liten inför henne, man liksom krymper; men när hon begynner tala, se på oss, då är det hos henne något så hult och moderligt, att man lever upp därav, och rätt som det är tycker man att man begynner växa, och det gör man verkligen, åtminstone i längtan till det goda och sanna, i vilja att hinna det. Det är stunder, då det kommer åt mig en längtan att ligga vid hennes knän och lägga mitt huvud ned i hennes sköte och låta henne se hela min själ, på det hon må lysa över den, upplyfta den!...

Livet och dess mål synes så stora i det ljus, varmed hon belyser dem, och ändå får även det minsta i gåva, i anlag och handling betydelse och värde i detta ljus. Hela livet klarnar för oss i hennes blick. Många anse henne vara sträng. Men jag och alla mina unga vänner känna djupt hennes godhet. För många av oss är hon mer än en moder, vårdande sig om vår kropp liksom om vår själ, vår hälsa, vår framtid, vår sällhet. Hennes systrar nästan dyrka henne!"

Så de unga. Vi ha redan till någon del sett huru det såg ut inom Herthas egen själ, under det att hon så skönt utvecklande verkade för andra. Olycklig var hon ej, men lycklig -- nej.

Hon hade ett högst ansträngande och för henne icke tillfredsställande arbete i vardagsskolan och därunder en ständig kamp med vardagslivets små bekymmer; ofta även med föräldrars oförstånd eller missförstånd vid deras barns uppfostran. Inom sig kämpade hon och ej alltid segerrikt med den bitterhet, som faderns brist av rättsinne mot henne samt stigande njugghet inom hemmet väckte i hennes själ; mest led hon dock av den outsägliga ömhet och oro, som hon kände för Yngve, då hans brev allt mera röjde hans bittra saknad av henne och hemmet, och då hon allt tydligare tyckte sig läsa mellan raderna, att han icke var frisk. Han skrev mera sällan, och en viss smärtfull nedslagenhet röjde sig ofta i hans brev, ehuru rika de i övrigt voro på kärlekens och tankens liv.

Det hade blivit överenskommet emellan de båda vännerna vid deras skilsmässa, att om något skulle inträffa inom Herthas hem, som öppnade en ljusare utsikt för deras framtid, så skulle Hertha därom genast underrätta Yngve, och han då genast återvända hem. Men år efter år hade gått, och ingen förändring hade inträffat, som tillät Hertha att kalla hem Yngve.

Sju år voro gångna sedan dagen, då de lovade varandra trohet i döden och sedan måste skiljas. Och Hertha var nu icke ung mer. Då kom åter ett av dessa brev från Yngve, som, utan att det yttrade en klagan, likväl lät Hertha föra handen till sitt bröst, såsom kände hon där ett kvävande ont och tårar långsamt fylla de i fjärran skådande, sorgfulla ögonen. Efter detta brev satte hon sig ned och skrev:

"Yngve kom hem! Kom hem, älskade vän. Jag uthärdar icke längre att vara skild från dig, att se dig lida, att själv erfara däröver känslor, som likna samvetskval. Ty jag ser det, Yngve, fast du ej säger det, du är sjuk till själ och kropp. Ack, kom igen och låt mig än en gång bli din läkarinna, jag skall bli ung på nytt därför, och Gud skall än en gång välsigna vad du kallade min "läkedomskraft". Jag har ingenting nytt ur mitt hem att säga dig; allt är där oförändrat, som rörer min far, kanske syns framtiden mera mörk, mera hopplös, ty hans lynne är betydligt strävare och dystrare sedan en tid, men ändå, säger jag: Yngve, kom hem! En aning, en mig oförklarlig, darrande men ljuvlig aning säger mig, att vi snart, snart skola förenas för att ej skiljas mer. Detta livet är kort, och -- kom igen, älskade Yngve! Din moder ber därom med din Herthal"

På denna kallelse svarade Yngve med att utsätta tiden för sin återkomst, dagen kunde han utsätta först då han kom till Sverige. Om en månad kunde han vara där.

Ifrån den stund, som Hertha med visshet motsåg Yngves nära återkomst, kom en stilla frid och fröjd över hennes själ. Under det vårliv, som tanken därpå födde hos henne, uppblommade hon liksom till ny ungdom, den sköna gestalten, som begynt luta och avfalla, tycktes återtaga sin spänstighet, allt omkring henne tycktes ljusna, även faderns lynne, som då hans dotter ej mer begärde penningar av honom, utan nu mera bestred hushållet nästan helt och hållet med egna medel, icke mer blandade sig i hennes enskilda verksamhet.

Yngves hulda moder, vars tilltagande svaghet tydligt visade, att hon icke hade länge att dröja på jorden, levde upp på nytt i tanken på den älskade sonens återkomst och önskade blott att få leva för att se honom förenad med hennes hjärtas dotter, Hertha.

Medan Herthas hem visar denna glada anblick och hon själv med klappande hjärta väntar Yngve hem och biträdd av sina unga systrar ordnar sitt hem skönt och behagligt för honom, vilja vi ge oss en stunds ro för att hälsa på gamla bekanta och vänner i Kungsköping och se vilka förändringar de sju åren torde ha medfört för dem. Vi taga således med läsarnas tillåtelse ett lunkentussteg tillbaka i tiden, till den tid, då vi sist i Kungsköping avlade våra "korta besök". Läsaren torde påminna sig, att vi då träffade Ingeborg Uggla och doktor Hederman tillsammans, samt att han lät henne (den stygga doktorn) tillbringa en sömnlös natt, funderande på den "fråga", som doktorn sagt sig vilja göra henne. Som vi ha en särskild liten vänskap för Ingeborg Uggla så begiva vi oss först till henne, då vi nu gå att omtala frågor och förhållanden i Kungsköping.

Samtal under ett paraply
Fråga om en -- dromedarius

Efter det aftonsamtal vi förut omtalat i de "korta besöken", dröjde doktor Hederman flera dagar borta ifrån Ingeborgs hem. Hon började tro att han glömt henne och den fråga han ville göra henne, och det gjorde henne mera ont än hon ville tillstå det för sig själv. Hon var därför glad att kunna förströ sina oroliga känslor genom frisk verksamhet. Den fann hon alla dagar uti en så kallad "barnkrubba", som doktorn hade inrättat strax efter branden och som han satt under Ingeborgs tillsyn. Dit gick Ingeborg dagligen, medan hennes mor suckade över alla nymodiga tillställningar, som "gjorde fröknar till detsamma som tjänstflickor" och förhindrade de "goda partierna" i världen.

En dag gick Ingeborg till sin barnkrubba utan att akta på att himlen såg hotande och mulen ut och utan att medtaga paraply.

När hon kom i barnhemmet begynte det regna och snöa. Ingeborg lät tända en brasa och lät de små ungarna sätta sig omkring den. Själv tog hon en liten gråtande gosse, som troligen saknade modersfamnen, på sina armar och gick fram och åter i rummet, i det hon sakta vaggade barnet, som i det varma skötet snart tystnade.

Brasan flammade och knastrade lustigt, de små barnen språkade och lekte muntert på golvet i dess sken; vaggad på Ingeborgs armar somnade den lilla gossen stilla med huvudet mot hennes bröst. Stundens trevnad kom över Ingeborgs hjärta. Hon kände med glädje vad som skulle hiälpa henne att övervinna all dess oro, tackade tyst Gud och slöt innerligare till sig sin lilla värmande börda. "Barnlös och dock en moder!" viskade hon till sig själv, och medan ett par tårar (icke av smärta) föllo ned över det sovande barnet, begynte hon småsjunga ord, dem stundens och känslans liv ingåvo henne:

"Makalös, barnlös om än jag är,
en mor kan jag vara ändå,
den Herre, som haver barnen kär
mig ger sina värnlösa små."

Så sjöng Ingeborg sakta, men kastade då och då en frågande blick åt fönstret till, som piskades av det nedströmmande regnet och tänkte på, att hon icke medtagit ett paraply, och att hennes mor snart skulle vänta henne hem till middagen. Men hennes oro skulle snart upphöra. ty bäst det var såg hon doktor Hederman gå förbi med ett stort paraply, och bäst det var stod han med det inne i rummet. Barnen höjde jubelrop, sprungo fram och klungade sig kring hans knän. Doktorn hälsade vänligt på Ingeborg, satte paraplyn i en vrå och gick att sätta sig själv framför brasan, under det han med synbart nöje lät barnungarna klättra upp på hans knän, armar, axlar, och lät dem där utföra varjehanda evolutioner. Ingeborg såg han ej vidare till, ej heller talade till henne. Men då hon efter att sakta ha lagt ned den lilla gossen på dess bädd samt talat vid barnens sköterska lagade sig att gå hem, då skakade doktorn hastigt av sig barnungarna under vänliga handplagg till höger och vänster och lät dem tumla ned huller om buller, i det han steg upp. Han tog sitt stora paraply och följde Ingeborg utan att säga ett ord.

Och där gingo de nu båda i det hällande regnet, och doktorn höll sitt paraply över Ingeborg.

"Jag är rädd att ni blir våt för min skull, doktor Hederman", sade Ingeborg med en orolig blick åt doktorns för regnet blottade vänstra axel.

Doktorn svarade icke, men rätade icke på paraplyn och Ingeborg anade med klappande hjärta, att han beredde sig på den där frågan. Äntligen tog han till orda och sade:

"Jag har en fråga att göra er, fröken Ingeborg men skall ni även besvara den uppriktigt?"

"Ja, helt visst, så vitt jag kan det", svarade Ingeborg med en oro, som hördes i hennes röst.

"Nå väl", fortfor doktorn med allvarlig röst, "säg mig då, är det sant att ni -- skrattat åt mig, gjort narr av mig med era unga vänner?"

Efter något dröjsmål svarade Ingeborg: "Ja, det är sant... men -- det är flera år sedan!"

"Är det sant", fortfor doktorn som förut, "att ni kallat mig en dromedarius eller en kamel, jag minns nu icke vilkendera av de bestarna."

"Ja, det är sant", sade åter Ingeborg med lågande kinder och tårar i ögonen, "men, doktor Hederman det var icke av elakhet utan i tanklös flickaktig munterhet, framkallad av det något ovanliga i ert väsen och sätt, då ni först kom till vår stad. Om ni visste, huru ofta jag sedan blygts över det dumma prat, som så ofta unga flickor föra endast för att väcka ett litet skratt eller säga något, som de tycka är lustigt, huru jag ångrat rnig, så skulle ni förlåta mig och inte därför tänka mycket ont om mig, inte tro mig otacksam, ty då -- kände jag er inte ännu. Sedan..." Ingeborg fullbordade icke, ty hon kunde icke återhålla sina tårar.

"Jag tänker icke mycket ont om er" sade doktor Hederman med vek röst, "jag tycker, att det var helt naturligt, att en ung, vacker och fjäsad flicka skulle finna en grovhyvlad figur, som jag är det, löjlig och..."

"Men", återtog Ingeborg ivrigt, "jag var då ett tanklöst, världsligt barn, kunde ej döma om människor, icke förstå..." åter ville icke orden fram för stackars Ingeborg.

"Jag tror er", sade doktorn, "och nu, nu är ni förändrad, dömer annorlunda?"

"Ja, mycket annorlunda!"... Ingeborg kunde ej tala för tårar.

"Jag tror er", sade doktorn åter, "och tackar er, fröken Ingeborg, för det ni så uppriktigt besvarat min fråga. Och nu äro vi -- vid ert hem och ni skall väl bereda er och kläda er för att fara till det stora förlovningskalaset på***?"

"Nej, vi fara ej dit. Min mor har tillåtit mig att bli hemma."

"Ni är således hemma i afton?"

"Ja."

"Tar ni emot någon?"

"Om någon vän kommer, blir han välkommen."

"Anser ni mig som en vän?"

"Ja, en den bästa, i synnerhet sedan ni gjort mig den där frågan."

"Jaså. Nå men -- om jag nu hade en fråga till -- en helt annan fråga att göra er? Men den vill jag gömma till i afton."

"Och ni är ej mer ond på mig, tror mig ej mera vara en av dessa 'fina och falska', själlösa, ovärdiga? ..."

"Det skall jag säga er i afton!" sade doktorn och lämnade Ingeborg med en blick, som ej röjde långsinthet eller vrede.

En annan fråga

Om aftonen, just samma afton, som den stora balen gavs till vilken Ingeborg och hennes mor voro bjudna, satt fru Uggla i sitt lilla vackert möblerade förmak, runkande i en länstol med sin snusdosa i hand och med en högst grämlig fysionomi betraktande sin dotter, som satt vid ett litet sybord sysselsatt med att fålla grova handdukar. Det grova arbetet kontrasterade med den vita, fina handen, som flög däröver under synålens snabba evolutioner, och även med den eleganta sömmerskan och rummet, i vilket hon satt, ty det var ett prydligt möblerat rum med många små onödiga lyxartiklar, och den nästan alltför varma temperaturen var på ett behagligt vis uppfylld av doften av "eau de portugal", som fru Uggla hade bredvid sig i en luktflaska. Fru Uggla satt och såg på sin dotter, suckade och snusade och tänkte på våra förvända tider, som göra fröknar lika med tjänstpigor, låta dem fålla grova handdukar i stället för att virka eller sy i båge små vackra saker, och som giorde att Ingeborg nu satt där rödögd och såg ingenting ut, i stället för att som andra fröknar i staden nu lysa i elegant baldräkt i den stora danssalen på***. Fru Uggla suckade djupt och såg på Ingeborg och tänkte: "Hon kommer aldrig att göra ett gott parti. Det är förbi med henne."

Just i denna stund ringde det på dörren.

"Vem kan det vara?" sade fru Uggla bekymrad, "det är visst någon tiggare."

Men det var doktor Hederman, en av de personer, som fru Uggla helst såg i denna världen, men som aldrig brukade besöka henne denna tid på dagen. Då hon yttrade sin förvåning och sin förtjusning häröver, sade doktorn:

"Jag tyckte, att det var så tråkigt att sitta ensam hemma i afton, och därför beslöt jag att komma hit och se om jag kunde få min kvällsvard här. Men om ni vill behålla mig, så måste ni låta mig få pannkakor till kvällen."

Det finns personer som alltid äro välkomna, och om fru Uggla hade fått en stor present, så hade det knappt kunnat göra henne mera nöje än denna begäran av doktorn, ty fru Uggla hade i grunden en svensk husmoders hjärta, och detta vet ingenting kärare än att få undfägna en vän. Också steg hon upp med ovanlig skyndsamhet för att ställa om kvällsmåltiden och låta baka pannkakor.

Doktor Hederman satte sig mitt emot Ingeborg, bad att få hålla hennes söm och sade under det hans röst röjde en häftig inre rörelse:

"Ni besvarade så ärligt min fråga i morse, fröken Ingeborg, att det givit mig mod att komma fram med ännu en, som torde synas er nog dumdristig, men hur det är, så är jag viss på att ni skall svara mig ärligt och uppriktigt."

Ingeborg tilltrodde sig icke att svara eller se upp. Men då doktorn tycktes vänta på ett svar, sade hon slutligen:

"Nåväl, frågan?"

"Kan ni hålla av mig?"

Ingeborg släppte sin söm och såg på doktorn med de klara, ärliga ögonen, i det hon svarade:

"Ja, jag kan det."

"Tycka om mig som -- er äkta man?"

"Ja", sade Ingeborg som förut.

"Är det möjligt ... är det verkligen möjligt?" sade doktorn förvånad och rörd, "men jag måste tro det då ni -- nej för fan, jag säger du härefter, jag vill säga du härefter -- när du säger mig det och ser på mig med de där ärliga ögonen, och min välsignade, söta Ingeborg, jag ville kunna säga dig huru lycklig det gör mig, men jag kan det, besitta mig, icke!" Och doktorn tog Ingeborgs hand, tryckte den till sina läppar, till sina våta ögon och höll den kvar i sina stora händer, i det han fortfor:

"Ser du barn, det är en underlig sak, men det är nu en gång så underligt, att så grovhyvlad kurre som jag än är, så har det alltid legat hos mig att tycka om fina fruntimmer, att finna mig väl i deras sällskap och njuta av allt det där prydliga hos dem och omkring dem, som jag dock inte vill ge en pris snus för, när jag tänker rätt på saken. Men det har nu varit min svaghet, och då jag tänkte på en maka, så sökte jag en kvinna, fin som en äkta pärla i guld, men ändå en riktig människa i hjärta och gärning, som kunde ta ihop med det grova likaväl som sköta det fina i livet. Jag blev för många år sedan kär i en sådan där pärla i guld, jag älskade henne nästan avgudiskt. Hon -- lät sig dyrkas av mig, men gjorde narr av mig bakom min rygg med en annan kurtisör lika fin och falsk som hon. När jag kom underfund därmed blev jag först -- sjuk, sedan ond, sedan bitter och rädd för fina fruntimmer, jag misstänkte dem allihop att vara falska och blev mot dem som en fiende utom när jag blev deras läkare. Och när jag blev kär i er, fröken Ingeborg, för väl femton år sedan, då hämnades jag på er och på min svaghet genom att mästra och pika er ända till dess ni fick den där ögonsjukdomen; -- då såg jag något i djupet av de där ögonen, något som rörde mig och gjorde mig vek -- jag tyckte mig där se en ängel med bundna vingar, som blickade med himmelsk klarhet fram ur de töcken, som sökte att skymma dess anlete. Men jag trodde icke synen, trodde icke min känsla, ända till dess verkligheten av ert liv övertygat mig om, att ni är den kvinna jag sökt -- fin som en äkta pärla och likväl en riktig människa i hjärta och gärning, en ängel i godhet, en ädel, sannfärdig kvinna, och allt vad jag nu undrar över är att jag verkligen funnit en sådan, och att en sådan kvinna verkligen kan hålla av mig, tycka om mig!"

"O, doktor Hederman ..."

"Kalla mig David och du, eller går jag min väg!..."

"Om du visste", återtog Ingeborg under stilla tårar, "huru mycket underligare det synes mig, att du kan tycka om mig, som varit så flärdfull, så felande och dessutom icke ung mer..."

"Ung nog för mig!" sade doktorn, "du är tio år yngre än jag!... och tusen gånger mer skön i mina ögon nu än förr. Och det är mig svårt att begripa huru du verkligen kan tycka om mig."

"Men tror ni mig då vara en tanklös, ytlig flicka ännu", sade Ingeborg livligt, "låt mig då säga, huru ni, förlåt, du omvänt mig. Då jag fick den där svåra ögonsjukdomen, som hotade att göra mig blind, och du blev min läkare, då rördes jag djupt av din godhet, din sorg, din glädje över mig, och då du återgav mig min syn, såg jag i dina ögon, vad jag sedan aldrig glömde. Dina samtal, ditt exempel, hela ditt liv blev väckelser för mig och hjälpte mig att småningom befria mig ur de band, varmed vana och min goda mors missförstådda ömhet bundit mig vid det tomma i livet. Jag älskade det aldrig och åtrådde något bättre, men visste ej vad, förrän du visade mig vägen. Sedan har jag följt dig tyst i vad jag kunnat, utan hopp att någonsin kunna hinna eller vinna dig, ofta olycklig av din bitterhet och misstro till mitt kön, men dock mera lycklig i de nya plikter, som du anvisat mig i ett liv för andra, än jag någonsin ett ögonblick var det, då jag levde blott för mig själv."

"Och du är då icke rädd för ett arbetsliv med mig och vid min hand, Ingeborg? Ty jag döljer ej för dig, att jag anser mig som en vår Herres ringa förvaltare på jorden, och vad jag har fått av honom av andligt eller lekamligt gott, det vill jag använda i hans tjänst; jag tycker ej om att lägga penningar i middagar och fina viner, och sådana onödigheter, utan vill leva ett enkelt, tarvligt liv som en arbetare på jorden -- är du ej rädd därför, Ingeborg, du är ej van därvid."

"Jag skall snart bli det, om du anser mig värd att dela det med dig!"

"Och du kan förtro dig fullt till mig?... Jag är fnurrig, burrig ibland -- underlig till lynnet, säger skarpa ord -- du skall ej bli rädd för mig?"

"Om jag blir det så -- skall jag säga dig det."

"Men om jag blir ond, orimlig?..."

"Så -- skall jag vänja dig av därmed."

"Bra talat, Ingeborg! Tack för löftet. Din ärlighet och mildhet skola bli mina tuktomästare. Jag vill underkasta mig dem. ser du", fortfor doktorn med en hastig ansats av humoristisk munterhet, "när en dromedarius eller en kamel skall taga sin ledsven på ryggen, då faller han på knä framför denne, så här -- och denne sätter sig på honom så här och tar betslet i sin hand och så reser han sig och låter sig leda av den handen, vore den även en svag kvinnas, och bär henne fram till härbärget genom världens öken!" Och härmed hade doktor Hederman lyftat Ingeborg på sin axel och gick stoltserande med henne fram i rummet.

Intet under att fru Uggla, som i denna stund kom in och fick se det "underliga upptåget", trodde att doktorn blivit tokig, och att hon höll på att få slag av förskräckelse. Men då hon såg Ingeborgs lugna och leende uppsyn, så stannade hon på tröskeln med stirrande ögon och vidöppen mun, under det att doktorn glad ropade till henne:

"Vi anställa bara en repetition av ett upptåg, som vi kommit överens om att utföra under vår livstid. Jag är en slags dromedarius, som åtagit mig att föra Ingeborg genom öknen, och Ingeborg vill vara min nådiga ledarinna och härskarinna, dock med det villkor, att Ingeborgs mor ger oss sin välsignelse på färden."

"Låt mig komma ned, min dromedarius", sade Ingeborg, "min mor förstår ej detta skämt!"

"Så vilja vi översätta det i allvar!" sade doktorn, i det han lydde Ingeborg och vände sig till hennes mor, med en förklaring och en anhållan om Ingeborgs hand och om hennes mors välsignelse, så hjärtlig, att fru Uggla överraskad och rörd icke fann tid eller ord att yttra de flera betänkligheter, som hon fann vid detta parti, eller sin förvåning över sättet, på vilket det blivit uppgjort. Fru Uggla hade verkligen aldrig tänkt på doktor Hederman som sin måg, och ansåg i grunden honom icke alls som ett parti "comme il faut". Men hon hade alltför stor respekt för honom och hans medicin för att låta honom märka det.

"Han är ju inte en gång en adelsman", sade hon suckande till Ingeborg, då de blivit ensamma.

"Men han är en hedersman och den bästa man", inföll Ingeborg, "och mammas dotter skall bli lycklig med honom."

"Och han är en förmögen man -- har eget hus -- och folket i staden kommer att säga, att Ingeborg gör ett gott parti!" suckade fru Uggla in petto med en känsla av hugsvalelse.

Hon var av gamla världen, den goda frun, och hängde fast vid den gamla stilen.

Bröllop i Kungsköping
Vad kungsköpingsborna sade

Doktor Hederman drev så på med lysning och bröllop, att han en månad efter denna afton fick föra sin egen Ingeborg som fru i sitt hus, och han gav Ingeborgs moder vid detta tillfälle så vackra skänker, att hon nästan glömde bort att sucka över att hennes måg icke var adelsman. Han gjorde henne likväl på själva bröllopsdagen ett spratt, som hon aldrig glömme, och aldrig rätt förlät honom. Ty i stället att följa de i Sverge vanliga, och i vårt tycke föga passande, men i fru Ugglas familj alltid brukliga formaliteterna vid bröllop, och just vid den tid, då bruden på ett mystiskt sätt skulle försvinna ur det lilla sällskapet, och fru Uggla givit Ingeborg hemlighetsfulla vinkar därom, fick doktorn den ansatsen att spela rollen av "en dromedarius", lyftade sin brud upp på sin axel och bar henne framför allas ögon bort. Ingeborgs tröstande, glättiga ord till sin mor: "Vi komma snart igen, mamma!" tröstade henne mycket litet, då hon såg Ingeborg sättas i en täckvagn, insvepas i en kappa av doktorn, som själv steg upp i vagnen, vilken hastigt rullade av med dem -- varthän visste ingen!

Fru Uggla skulle ha grämt sig förskräckligt över denna slags enlevering, om icke Mimmi Svanberg som var med på bröllopet och med om komplotten tröstat henne därmed, att detta sätt var modernt och brukades allmänt i England och Amerika, och skulle visst snart bli brukligt här. Mimmi Svanberg skrattade så hjärtligt åt hela upptåget och talade om Plutos och Proserpinas historia, så att fru Uggla verkligen begynte tro att saken icke var så farlig, drog även litet på munnen åt Mimmis skämt och lovade henne att hålla god min vid allt vad folket i Kungsköping skulle säga om saken.

Kungsköpingsborna voro alls icke nöjda med det bröllopet, som gick för sig så i stillhet och tysthet, så att man knappt visste därom, förrän det var fullbordat och doktorn bortrest med sin fru. Och då de nygifta efter några veckors förlopp återkommo till staden, men i stället att göra visiter eller någon större bjudning, som kungsköpingsborna hade bespetsat sig på, fortforo att leva helt tyst och stilla och sysselsätta sig med stadens fattiga och sjuka mycket mer än med dess välmående folk, då begynte kungsköpingsborna att knota och säga varjehanda om "snålhet" och "brist på levnadsvett", och man sade, att doktorn var en tyrann mot sin hustru, att hon nog skulle vilja se folk, bara hon vågade det, och det kan omöjligt sägas vad underliga rykten kungsköpingsborna med deras korsar, fru Tupplander i spetsen, skulle ha satt i omlopp om det nya äkta paret, som "icke bar sig åt som annat folk", om icke de råkat glömma bort det för ett annat bröllop, som mera svarade mot Kungsköpings heder och dess invånares anseende. Det var Adelgunda Jönssons bröllop med löjtnant Krongranat. Fru Jönsson, som nu fick full rätt att kalla sin dotter "min lilla hennes nåd" sparade intet för att göra bröllopet värdigt hennes dotters nya rang och hennes egen familjs anseende.

Länge före och länge efter bröllopet talade kungsköpingsborna med beundran om den rikedom och den solida lyx, som utvecklades vid detta tillfälle. Man hade aldrig förr i Kungsköping sett så många bord, så rikt rågade med silver och många rätter, så feta kalv- och gåsstekar. Och sällan hade man bland bröllopsgäster sett ett större antal feta, frodiga och till allt utseende välmående och välbehållna personer. Festens drottning, fru Jönsson, sken som en sol av värme och glädje; och Adelgunda i sin präktiga sidenklänning med spetsar var så vit och fet och förnöjlig, som någonsin hennes ömma moder kunde önska det, och beundrades storligen av allt folket, som strömmade till från när och fjärran, för att "se bruden".

Bröllopskalaset räckte i fem timmar, skålar druckos och verser upplästes, diktade av en av Kungköpings skalder, "mycket vackra", sades det, men av vilka vi blott hört anföras dessa två rader:

"Han är så öm, hon är så mogen
och båda hylla kärleken."

Länge efter bröllopet hade alla kaffejuntor i staden intet annat samtalsämne än den nya "hennes nådens" alla nya klänningar, möbler, nipper o.s.v. ävensom bröllopets anrättningar och anordningar uppkokades av stadens tungor och serverades åter upp med variationer och anmärkningar. Sällan har ett bröllop gjort mera väsen av sig. Fru Tupplander allena ristade sitt huvud däröver och sade, att "för mycket var för mycket" och att det icke passade sig att göra så mycket väsen av ett bröllop, där bruden, "den där nya hennes nåd", var "au fond" bara en hökardotter.

Men sedan det uttrycket blev bekant i den Jönssonska släkten, fick fru Tupplander aldrig mer, som förr, en fet gås till Mårtensdagen av fru Jönsson.

Kungsköpingsborna fingo snart även flera brudar och bröllop att tala om, och en och annan i staden begynte misstänka, att den där stora eldsvådan, som tänt eld på husen i staden, även tänt eld på ungdomens hjärtan, ty man hade ej i mannaminne haft så många bröllop i Kungsköping, som under åren som följde på den stora branden.

Mången även, utom fru Tupplander, tillskrev syskonförbundet och den bekantskap emellan unga personer, som dess familjekomitur och samfällda arbeten föranledde, en betydlig del i knytandet av dessa äkta förbund. Och törhända att man däruti icke hade så orätt.

I vårt vanliga sällskapsliv träffas unga personer av olika kön vanligen endast inom sällskapskretsarna eller på balerna, där de blott kunna se och lära känna det ytligaste av varandra, vilket hos många människor icke är vad de äga bäst. Flärdens marknader är deras förnämsta mötesplats. Vad under då att de så sällan närma sig varandra på hjärtligt och allvarligt sätt? vad under, att äktenskapen bli, i synnerhet inom de bildade klasserna, allt färre och färre i förhållande till de många, som skulle kunna och även, kanske, skulle vilja gifta sig? När en vintersäsong i Stockholm är över, hör man talas om två eller högst tre giftermål som resultatet därav, då likväl många hundra unga personer under denna tid fladdrat om med varandra på baler och andra sällskapsnöjen.

Vore umgängeslivets förhållanden mera ädelt naturliga och enkla, kunde unga män och kvinnor se varandra, lära känna varandra i deras arbete på verkstäderna, inom akademierna eller i de kristliga föreningar, där de ge varandra handen till nyttiga och goda samfundsverk, då skulle de även kunna närma sig varandra i intresse för gemensamma, värdiga föremål, i ädel tävlan, i vänlig handräckning; de skulle då lära känna varandra ej blott till den yttre utan framför allt till den inre människan, till hjärta, vilja och förmåga, och helt visst skulle flere och lyckligare äktenskap knytas därav, än som är fallet i närvarande förhållanden; och de halva eller oäkta förbindelser, som nu befolka världen med ett så sorgligt stigande antal rättslösa (s.k. oäkta) barn, säkert betydligt avtaga. Den äkta kärleken skulle få fritt spel emot den oäkta. Nu gynnas den senare allena genom vårt artificiella samhälls- och sällskapsliv.

Vi veta ej, om folket i Kungsköping tänkte så, men vi veta att doktor Hederman och hans fru samt den kloka Mimmi Svanberg icke skulle ha motsagt dessa tankar, grundade på många iakttagelser bakom -- kulisserna, av en deltagare i världslivets scener.

Men vi återvända nu till vårt Kungsköping för att omtala en händelse, som tilldrog sig där under tiden av Yngves första vistande i fäderneslandet, emellan hans tvenne utrikes resor.

Den torde bäst kunna framställas genom --

EN VALKAMP

Direktionen för stadens småbarnsskola är församlad, herrar och damer.

"Nej, det sker inte!" skrek fru Tupplander med gäll stämma, "nej, hon får aldrig min röst, den som har ett oäkta barn får icke bli förestånderska i småbarnsskolan. Hur skulle det se ut? Vackra exempel hon skulle ge att efterfölja! Det vet jag visst!..."

"Men", sade saktmodigt Mimmi Svanberg -- "då hon numera ger exempel av moderlig omsorg, plikttrohet, arbetsamhet och alla goda egenskaper!"

"Vad betyder det", skrek fru Tupplander, "när hon har ett oäkta barn, som bäst bevisar huru dygdig hon är. Nej, bättre då taga fröken v. Schaf, som ingen fläck har på sitt renommé, eller fru Meritander, som har uppfostrat sju egna barn och är på allt vis en meriterad person."

"Men", sade pastorskan, "fröken v. Schaf är ett sjåp, och fru Meritander är alltför skarp och sträng, och hennes egna barn äro ej de bästa bevis för hennes talang att uppfostra barn. Av de tre, som äro ifråga, synes mig onekligen Amalia vara den bästa lärarinnan för barnen, ehuru jag medger, att det är en ledsam sak att hon icke är tadelfri. Men hon har under flere år uppfört sig förträffligt och har under fru N--s långa sjukdom nu sedan tvenne år skött både henne och småbarnsskolan på ett sätt, som verkligen förtjänar beundran."

"Men hon har ändå en fläck på sin conduit!" skrek fru Tupplander. "Det har inte fröken v. Schaf eller fru Meritander. Vem känner Amalia Hårds meriter? Mycket få; men alla kunna veta, att hon har ett oäkta barn, helst hon har den oblyg... den besynnerligheten, vill jag säga, att icke kaschera det utan att alltid ha med sig ungen."

"Hon är ju aldrig ute i sällskap", anmärkte en röst som var Herthas.

"Vad gör det?" genmälde fru Tupplander, "om hon är ute eller inne, alltnog att hon har sitt barn hos sig och att det är oäkta. Hon får aldrig min röst. Det skulle ge misskredit åt hela skolan. Man måste litet akta på vad folk tänker och säger- man måste ha avseende på tukt och goda seder. Vad skulle världen säga?"

Fru Tupplander fick många inom direktionen på sin sida, och debatten började bli het och stormig, då Yngve Nordin begärde ordet och sade:

"Tillåt mig framställa den frågan: Äro vi icke alla här överens om, att Amalia Hård är både genom sin vilja och förmåga och i synnerhet genom sitt moderliga sinnelag den för barnen bäst passande av de tre sökande till lärarinneplatsen i skolan?"

Flere röster jakade härtill.

"Nåväl", fortfor Yngve, "så låt oss se till barnens bästa och antaga den bästa lärarinnan för dem, och låta världen säga vad den vill."

"Men det går inte an", skrek fru Tupplandler. "Hon har som mor åt ett oäkta barn ingen rättighet, ingen kompetens därtill och -- vad skulle man kalla henne, huru titulera henne då ..."

"Kalla henne mor!" sade Herthas melodiska, allvarliga röst, "hon har lidit nog och uthärdat nog för att förtjäna att få kallas så med aktning, och jag vet, att hon önskar icke nämnas med något annat namn än mor Amalia. såsom hon redan kallas av alla skolbarnen. Inför Gud är ju intet barn oäkta och borde ej heller kallas så av människor. Låt oss alla, som icke förverkat världens tillfälliga aktning genom en tillfällig förseelse, förena oss om att ge Amalia det skydd och den upprättelse, som hon genom sin senare vandel förtjänat, låt oss i stället att förskjuta henne och hennes barn hjälpa dem till -- rättvisa."

"Jag lägger inte hyende under lasten, inte jag!" skrek åter fru Tupplander och hävde sig från höger till vänster, "utan jag voterar för fru Meritander!"

Yngve Nordin, som tyckts med flit velat låta de olika meningarna inom direktionen fritt uttala sig, tog nu åter till ordet och sade:

"Om det i synnerhet är rangen av fru, som här felas Amalia Hård, så är jag befogad att tillkännage inför direktionen, att hon om ett par veckor bär detta namn. I morgon lyser det i stadens kyrka för hennes giftermål med den man, som är fader åt hennes barn."

Det blev härvid en allmän, häpen tystnad. Utom sig av förvåning blir fru Tupplander sittande med öppen mun och med vitt uppspärrade ögon häftade på Yngve, som fortfor:

"Förmögenhetsomständigheter tvinga honom att för några år resa utrikes, där han lyckats att få ett förmånligt arbete. Emellertid är det hans önskan att ge sin trolovade och sitt barn den upprättelse, som ett namn kan ge, ända till dess han kan återkomma och uppfylla sina plikter som man och far."

"Vem ... vem är han? Om jag får fråga?" inföll fru Tupplander utom sig av nyfikenhet.

"Det" -- sadeYngve leende -- "blir kungjort i morgon ifrån predikstolen, och den som vill gå i kyrkan kan få veta det. Men låt oss nu återgå till saken, nämligen till valet av lärarinna i skolan."

Debatten kom åter i gång men nu med avgjord fördel för Amalias val, vilket slutligen gick igenom, ehuru med knapp pluralitet, ty fru Meritander hade åtskilliga gynnare i direktionen, som ville hjälpa henne och hennes barn till "ett brödstycke", och fru Tupplander förklarade mycket röd och mycket ond, att hon utträdde ur direktionen för småbarnsskolan. Ingen protesterade däremot och ingen beklagade sorgen.

Ännu ett bröllop

Tyst som en kärlekens viskning om förgätenhet av forna felsteg var det bröllop, som förenade Amalia Hård med Yngves broder.

Men efter vigseln stod en moder lutande med glädjetårar över ett slumrande barn och viskade: "Mitt barn, mitt barn, sov nu roligt, sov sött, ingen skall härefter kalla dig oäkta. Gud har förlåtit din moder!..."

"Och din fader!" sade sakta en manlig röst, i det Yngves broder lade sin hand på gossens huvud.

När Amalia uppreste sig trycktes hon i Herthas systerliga famn. Sedan förde Amalias make henne fram till Yngve, i det han sade: "Låt oss båda tacka honom, som lärde mig mina plikter mot dig och vårt barn och som gjort mig det möjligt att framdeles uppfylla dem."

Yngves broder var även han en skön yngling, men med ett mera vekt tycke än den äldre, manligare brodern.

"Låt oss nu äta och dricka på saken!" sade muntert den lilla pastorn, "ty det är intet svenskt bröllop det, på vilket man icke får äta och dricka; och det går inte an att expediera giftermålen i vårt land såsom de där tokingarna engelsmän och amerikaner göra det, bara en vigsel och så rutsch i vagnen att fara till världens ända!... Nej, låt oss bli vid att följa våra förfäders och gamla Homeros' plägseder; de hedersgubbarna glömde aldrig att vid alla passande tillfällen äta och dricka, och därför följen mig nu till bröllopskalaset." Och härmed gick pastorn förut utför trappan och förde det lilla sällskapet in i skolsalen, som de funno sandad och granrisströdd, samt i mitten ett uppdukat bord vid vilket Mimmi Svanberg och pastorskan ivrigt sysslade.

Detta var en överraskning för Amalia och Hertha. Men det behöver icke sägas huru trevlig den lilla måltiden blev, kryddad som den var av välvilja och hjärtlighet.

På eftermiddagen samma dag avreste Yngve med sin unga broder för att återkomma när helst en vink av Hertha gav honom hopp om en gynnsam vändning för deras framtida förhållanden.

Folket i Kungsköping -- som i vår historia motsvarar kören i det grekiska skådespelet -- giorde många uppbyggliga och moraliska reflexioner över det giftermål, vilket på det hela godkändes såsom alldeles i sin ordning, ehuru fru Uggla och många goda själar runkade huvudet över dess framtida utsikter. Amalia steg emellertid betydligt i anseende och gunst i staden, och fru Tupplanders fiendskap strandade mot hennes goda förhållande och hennes vänners trofasta stöd.

Vad våra övriga vänner och bekanta i Kungsköping beträffar under de sju åren, så ha vi det att nämna, att Mimmi Svanberg fortfor att vara allas råd och hjälp i staden, varför hon av åtskilliga sina vänner titulerades "Stadsrådinnan". Vi se henne jämt på färd, jämt i verksamhet, än med myrtenkronan för en brud, än som biträde vid en begravning, än görande en insamling för en krympling, som behövde en brunnskur, än med ett litet knyte kaffe och socker och fint bröd under kappan vandrande i skymningen att skaffa litet glädje i ett fattigt hem, eller på en stor bal under skämt och allvar lockande folk att tjäna varandra utan att de märka det. Alltid glad, alltid god, spinnande en mängd barmhärtighetens trådar utan att någonsin trassla in dem, syntes hon vara till för att på ett nytt, glatt sätt tjäna alla och att visa, huru lycklig man kan vara därvid.

Mången undrade på huru Mimmi Svanberg med blott ringa egna tillgångar kunde ha tillfälle att göra så mycket för andra.

"Mina tillgångar äro människohjärtan", svarade hon en gång på ett sådant yttrande, "och vår Herres hjälp. Aldrig ännu har jag misströstat om något gott."

Och efter allt torde dessa tillgångar vara våra säkraste fonder. Men man måste förstå att göra insatser i dem.

Eva Duva blommade som en ros på prästgården, omfattad med outsäglig kärlek av sina fosterföräldrar, delande dagen emellan de friska hemsysslorna under pastorskans ledning och det moderliga värv, som hon önskat sig, "ty", skrev hon till en av sina vänner, "när aftonen kommer och jag går in i mitt trevliga rum för att vila efter dagens göromål, då komma ett par små armar och lägga sig omkring min hals och en liten rosenmun viskar vid min kind smekande ljuva namn, och jag känner mig moder! Jag har aldrig varit så lycklig, i synnerhet sedan jag nu har Maria här med mig."

Den goda, verksamma pastorskan har verkligen ernått den lyckan att ha två döttrar i huset, och "det är alltid något", säger hon lycklig däråt men ändå längtande att få flera. Hon strävar alltjämt att få en större lokal för småbarnsskolan, men möter alltjämt härvid en mängd svårigheter, vilket är så mycket mer att beklaga, som småbarnens antal i skolan alltjämt tilltager, sedan "mor Amalia" förestår den, och den lilla sångerskan Mina med den klara rösten och de klara, fromma ögonen lärer barnen sjunga "så roliga visor".

Staden bygges emellertid upp och syskonföreningen utbreder sig och blomstrar därinom, knytande vänliga förhållanden emellan de förmögna och de fattiga, knytande här och där bland dess medlemmar ett äkta förbund eller ock vänskapsförbund, som även de kunna tillfredsställa varma hjärtans behov. Ett sådant knöts emellan grevinnan B. och Mimmi Svanberg, som förskönade bådas liv och fortfor även då den senare blev gift, men härom framdeles!

Professor Methodius hade icke ännu fått sitt system att rätt "ta skruv", och han hade sju gånger låtit omtrycka första arket till sitt stora verk.

Protokollsekreteraren N. B. hade icke ännu fått sin bok emot fruntimmersföreningar färdig. Ryktet började gå att han var på väg att inträda i en enskiid fruntimmersförening, att han ämnade -- gifta sig.

Men vill du se vid slutet av våra sju år ett verkligen lyckligt äkta par, så se i deras hem doktor Hederman och hans Ingeborg. Hon alltid flitig, huslig, lika mycket om med grovt eller fint -- han med en son och en dotter lekande på sina knän, blickande med en kärlek som gränsar till vördnad på sin ädla maka, vars "kamel" han allt emellanåt gör sig en heder av att vara, helst sedan Ingeborg blivit klen till krafter och ej orkar gå mycket. "Men vad gör det?" säger hon, "jag är ju så lycklig ändå!" Hon är sin mans hjälp ej blott i hemmet utan även i hans medborgerliga liv i tillsyn om de fattigas barn och hans goda anstalter för dem.

Fru Uggla, som ej längre kan sucka över de sju mamsellerna Duva och deras framtid, alldenstund att tre av dem blivit gifta, två upptagna på prästgården och föräldrarna nu ha blott två kvar i hemmet, dem de icke vilja mista för något pris, fru Uggla, som ser sin dotter lycklig och i de bästa villkor, nästan dyrkad av den bästa man, som blott har det felet att ha "besynnerliga upptåg och tillställningar" för sig ibland, fru Uggla vet icke rätt vad hon för det närvarande skulle sucka över. Hon begynner därför att gruva sig över alla de barn, som Ingeborg troligen skall få och över deras framtid, i synnerhet om de äro flickor.

Att kungsköpingsborna hade mycket att säga över Herthas uppfostringsanstalt och i synnerhet över aftonsamtalen, ha vi redan nämnt. Dessa fingo emellertid allt mera anseende i staden, och man kom allmänt överens om, att vardagsskolan var förträfflig och att samtalsövningarna kunde vara mycket nyttiga för övning i främmande språk.

Och nu vilja vi återvända till --

Herthas hem
Om morgonen

Högtidsprytt stod Herthas hem; högsommarens högblå himmel och dess lågande sol "som går ut såsom en brudgum utur sin kammare och fröjdar sig såsom en hjälte att löpa vägen", blickade in genom de öppnade fönstren till Idunasalen, strålande fjärilar dansade in på de varma sommarfläktarnas vingar för att hälsa syrenerna och liljekonvaljerna, som vifta och dofta kring ungdomsgudinnans sköna bild. Det är en härlig midsommardagsmorgon.

Ser ni denna höga och ädla kvinnogestalt, som står i snövit dräkt i det sköna rummet, såsom dess vårdande genius? Vinden leker med den lätta, svarta tyllmantiljen, som faller över hennes axlar, och smeker med föryngrande fläktar ett ansikte, som, ehuru ej mera ungt, synes skönt av själfullt allvar. I synnerhet äro ögonen och pannan av ovanlig skönhet. Det är Hertha, och Hertha väntar Yngve hem. I dag, denna morgon skall han komma. Och som Freya fordom gick att taga ed av alla naturens väsen, att de icke skulle skada hennes älskade son, så tyckes Hertha i denna stund besvärja dem alla att jämte henne välkomna Yngve att försköna hans återkomst till hemmet. Hon ser på de vackra växterna, bildstoderna, på allt som gör Idunasalen till ett tempel för själen, på fjärilarna, på den högblå himlen med en ny kärlek, ty Yngve skall snart se dem i detta rum, och hon liksom uppmanar dem att vara skönare än någonsin för att mottaga honom, ty allt som är hennes det är även hans. Mycket, mycket på jorden binder alltjämt hennes glädje och hennes hopp, men över alla tryckande band lyfter sig i denna stund hennes själ i lovsång till fadern i himlen för vad hon vunnit och för denna stunds rikedom på jorden. Som ett kraftigt träd efter stormen reser sig, lyfter åter sin krona mot höjden och breder på nytt ut sina grenar till skydd för fåglarna under himmelen, så hade Hertha rest sig efter den mångåriga kampen och stod nu där full av tacksägelse, av vilja och kraft.

Hennes unga systrar inkomma helgdagsklädda, även de vänta med längtan Yngve, ty "Hertha skall bliva så lycklig".

"Vad du är vacker i dag!" säga de, i det de omfamna henne, "du ser ut som en brud och som en prästinna tillika!"

"Tyst, tyst smickrerskor!" säger Hertha, i det hon sluter dem i sin famn, "ni få inte skämma bort mig. Var är vår lilla mor?"

Så kallades Yngves moder av döttrarna i huset.

Hon kom ur sitt rum, icke olik en lycksalig skugga, så blek men tillika så full av djup glädje över att snart få se den älskade sonen.

Frukostbordet är dukat i Idunasalen, mitt ibland syrener och de härligt doftande liljekonvaljerna, dukat med de läckraste rätter, som lantlivet består, endast den varma morgondrycken felas där ännu, den väntar på Yngve. Allt tyckes vänta på Yngve.

Det var morgonen i Herthas hem.

Vid samma tid såg man en halv mil därifrån ett uppträde av mycket olika art. Ute på sjön Vänern såg man ett ångfartyg som brann. Det styrde mot land. Stranden, mot vilken fartyget styrde såsom den närmaste, var en skogig och obebyggd. Folket i nejden omkring låg ännu försänkt i helgdagsmorgonens sömn, och de få, som hade bemärkt fartygets brand, kunde ej på länge få folk och båtar i rörelse från de bebodda stränderna. Händelsen av ett ångfartygs förolyckande är så sällsynt i Sverge, att man är nästan lika litet beredd därför, som för en explosion av månen.

Det var ett av kanalfartygen på väg från Stockholm genom landet, som denna morgon hade råkat i brand. Passagerarna, som väcktes ur deras sömn av eldens utbrott, funno sig, när de kornmo upp på däck, omvärvda av lågor. Båtarna ombord befunnos odugliga till tjänst, men land syntes nära, man nalkades hastigt stranden, man hoppades ännu. Då stötte fartyget på grund, maskineriet stannade och lågorna grepo omkring sig på alla sidor. Man var icke många famnar från land, men vattnet var omkring fartyget så djupt, att endast de som kunde simma kunde där finna räddning undan lågorna. En ångestfull villervalla uppstod, under vilken bleka mödrar besvuro männen att rädda deras barn.

En av männen steg upp på ett av hjulhusen och ropade högt:

"Alla som kunna simma göre som jag!" Och han kastade sig i sjön, vände sig så mot fartyget och ropade till en ung moder, som stod vid relingen med sitt barn på armen: "Hoppa över bord, jag skall ta emot er och föra er och barnet i land. Var inte rädd!" Hon följde hans uppmaning just som lågorna antände hennes klänning, och han simmade med henne till stranden. En annan ung man hade på ögonblicket följt den förres exempel, ännu tvenne gjorde så. Dessa fyra simmade till och från fartyget, bärgande alla, som icke kunde simma. Den förste unge mannen, som var den mest energiske samt den säkraste simmaren av alla, räddade ensam på detta vis över sjutton personer, de flesta kvinnor och barn. Hans både hjärtliga och modiga uttryck, den livfulla blicken av hans ovanligt sköna ögon, hans säkerhet och skicklighet, allt bidrog att draga allas förtroende till honom, allas förnämsta hopp syntes fästat vid honom. Så raskt och så väl fortgick räddningsarbetet, att ingen enda av fartygets passagerare eller besättning förgicks eller blev ens illa skadad, och ehuru de från stranden måste se fartyget brinna upp, och mången sörjde över sin förlorade egendom, var dock känslan av räddningen från "en ond bråd död" och tacksamheten till Gud och de modiga män, som räddat dem i denna stund övervägande.

Men en av dessa räddare, den förste, den verksammaste, hör ej mer tacksägelserna, som ställas till honom. Han ligger ett litet stycke från mängden, utsträckt på skogens mossbädd och en klar blodström forsar fram ur hans mun ned över mossan och ljungen. Hans kinder, nyss högröda som av feberflammor, färgas askgrå, och de sköna ögonen slutas liksom av dödens sömn. Tysta och förfärade samla sig kring honom de nyss räddade; fruntimren gråtande, ty han dör av de ansträngningar han gjort för deras och deras barns skull. Dock kunde en uppmärksam betraktare av hans insjunkna kinder döma, att döden långt förut begynt sitt arbete med honom och undergrävt hans hälsa. Skön är han likväl ännu där han ligger med det välbildade bröstet blottat för vinden och det vattendränkta, rika, mörkbruna håret tillbakakastat från den rena pannan. De mörka granarna, sträcka stilla ut över honom sina vaggande grenar, som om de ville skydda honom för solens heta strålar.

"Vem är han?" så fråga alla tyst eller högt. Klädseln synes utmärka en främling, men tungomålet och ansiktet med dess goda, manliga uttryck, de äro svenska.

"Min bror, min bror!" ljöd en röst hemsk av bitter smärta, och en ung man trängde genom hopen, kastade sig ned på marken till den förbleknade och lade sitt öra till hans hjärta. Sedan sprang han åter upp och ropade: "Vården honom väl, men ingen röre honom härifrån förrän jag återkommer", och med dessa ord störtade han in i skogen åt den sida, där staden Kungsköping var belägen.

De övriga stanna rådvilla kring den bleknade unga mannen. Tacksamma händer tvätta blodströmmen från hans läppar och bada hans tinningar med friskt källvatten ur skogen. Han ligger alldeles stilla med slutna ögon, och man vet ej om han är död eller lever ännu, man kan ej se att han andas. Röra honom vågar man ej. Emellertid börjar en stor del av sällskapet troppa av åt staden till, ty därifrån kan man skicka hjälp och man måste dessutom sörja för sig och de sina, söka härbärge, torra kläder o.s.v. Från den kringliggande nejden däremot samlar sig allmogen och slår en tät ring kring den unga mannen, vars liv redan synes ha förblött, eller betraktar fartyget, som på den spegelklara sjön ligger med slocknad härd men brinnande skrov.

Man talar om den avsvimmade. "Han är visst död!" säger en. "Han borde icke ligga så här", säger en annan. "Man borde bära honom till staden, till doktorn!"

"Rör honom icke", säger ett fruntimmer, ett av dem han räddat och som troget vaktar vid hans sida, "han torde begynna blöda ånyo och dö på vägen. Vi skola vänta, säkert kommer någon snart till honom från staden." Och hon omtalar för det lyssnande, undrande folket främlingens bedrifter denna morgon.

Man väntar stilla, solen stiger allt högre på fästet och skickar sina strålar in i den dunkla skogen. Dagen blir varm. De kringstående samtala halvhögt: "Skada på den unga karlen", säger en kvinna, "han ser just ut som en Guds ängel!" -- "En rask fyr", säger en gammal bonde, "och av herrskapfolk ändå! Sådana vore gott att ha många i landet om fienden kommer." Solen stiger allt högre och granarna skydda ej den döende mer för dess heta strålar. "Vi kunna ej stå här hela dagen", säger bondfolket, "vi måste hem, men vi skola först bära honom in i närmaste stuga!" "Vänta", ber ännu den trogna väktarinnan, "vänta litet ännu. Någon torde snart komma!"

Någon kommer. Ett högväxt, vitklätt fruntimmer kommer ur skogen med hastiga steg, efter henne följa män med en mjukt bäddad bår. För hennes befallande uppsyn delar sig hopen hastigt och ger henne väg. Hon knäböjer vid den avsvimmades sida, lägger sin hand på hans hjärta och sedan sitt öra till hans mun. Då ler och blickar hon upp. "Han andas ännu, han lever!" Hon vinkar männen med båren, hon lyfter själv den förbleknades huvud på sin arm och försiktigt med männens hjälp flyttar hon honom på den tillredda bädden.

"Vänner", säger hon till de kringstående, "gån förut och rödjen väg genom skogen, att intet må uppehålla oss. Ingen tjänar denne man i dag, som icke skall hederligt lönas av mig."

Villigt och tyst lyder man Herthas bud. Man känner och vördar henne i bygden, ty hon är väl känd i de betrycktas boningar, och alla dessutom deltaga för den unge mannen, vars vackra handling denna dag man känner.

"Nu sakta, steg för steg genom skogen åt staden till!" bjöd Hertha. Och fram går tåget av män och kvinnor och barn klädda i provinsens och helgdagens högtidsdräkter, rödjande vägen för båren genom skogens snår. Men närmast invid Yngves huvudgärd gå vaktande tvenne kvinnor, den som han nyss räddat och den som han länge älskat. Hon avvärjer med sin hand var gren i skogen, som kunde slå hans ansikte, ack, kärare för henne nu under dödens skugga än någonsin i livets fulla glans. När tåget kommer ur skogen på den solheta vägen, då bryta de tvenne fruntimren lummiga grenar av träden och hålla dem över den slumrandes huvud. Så komma de fram till målet, till --

Herthas hem
Om aftonen

Brudgummen är i brudens hem, men bröllopet -- det är långt borta! Längre bort synes det nu än någonsin, ty Yngve synes nära att dö. Dock, ho vet! Stor är kärlekens, stor även stundom konstens läkedomskraft.

Läkaren är efterskickad och emellertid är Hertha allena hos Yngve. Hon kysser hans mun, hans ögon, hans kind, hon kysser hans kalla hand. Vem kan nu neka henne det? Nu kan hon ge sig lov därtill, ty han skall ju dö. Änglarna i himmelen kunde ej kyssa med så ren, så offrande kärlek. Så kysste hon aldrig den livsvarma ynglingen som nu dessa kalla livlösa läppar.

Men Herthas kyss har väckt Yngve ur hans dödsslummer. Han vilar på henne sina ögon. Han suger nytt liv ur hennes blickar. Han reser sig upp. Snart vilar hans huvud mot hennes skuldra och han framviskar ord av kärlek, av glädje att se henne åter. Men Hertha lägger sitt finger på hans läppar; han får nu ej tala. Snart kommer läkaren, få se vad han kan göra.

Doktor Hederman kommer; han ger patienten en stillande dryck, som räckes denne av Herthas hand. Fullkomligt lugn förordnas. Hertha allena får vara nära Yngve. Han kan ej umbära henne; han följer henne med sina blickar, han synes föda sig av hennes åsyn. Efter några timmar i hennes hem har hans puls höjt sig, han blickar klart omkring sig, han kan sitta uppe, han kunde tala, om man tillät honom det. Men Hertha tillåter det icke. Läkaren varnar, men ger också hopp; Yngve skall möjligen komma sig -- leva! O! huru sakta rör sig ej Hertha omkring honom, och styrker och hugsvalar honom tyst genom sin närvaro, sin själs fullhet och styrka. Yngves moder är icke så bra för honom nu, ty hennes egen kroppsliga svaghet besegrar hennes själskraft och hon kan ej se honom utan tårar. Men Hertha har ännu ej denna dag fällt en tår; det är ej nu tid att gråta.

Doktorn har förordnat ett varmt fotbad åt Yngve för att draga blodet från bröstet. I aftonens skymning är det berett för honom och blandat med välgörande, välluktande kryddor. I skymningens stund sitter Yngve njutande dess vällust. Han frågar icke nu, vilka äro de mjuka händer som bada hans fötter. Han sluter sina ögon och drömmer sig tillbaka till den tid han var ett barn i sin moders hem och hennes händer vårdade honom. De ville göra det även nu, dessa händer, men de ha nu blivit för svaga, och det är icke modern, utan den, som nu anser sig hans maka, som tvår hans fötter och kallar livsvärmen ned i de stelnade lemmarna. Yngve har slutit sina ögon, vilande mot kuddar i den bekväma länstolen; Hertha tror att han slumrar, och när hon i hans vackra men tärda ansikte betraktar längtans och lidandets härjningar, falla hennes tårar för första gången denna dag. De väta Yngves fötter, som hon håller i sitt sköte, och hon löser då sitt rika, sköna hår och torkar dem därmed. Yngve hade ofta förebrått Hertha, att hon ej kunde älska som han älskade, att hon ej förstod vad kärlek är, och hon hade ibland tyckt att han hade rätt; men nu kände hon, att han hade orätt.

Om natten satt Hertha vakande vid Yngves säng. Han slumrade oroligt och vaknade ofta liksom uppskrämd av svåra drömmar; men vid anblicken av den trogna väninnan log han och blev lugn. Under nattens stillhet beredde sig Hertha till morgondagens kamp med sin fader.

Far och dotter
ännu en gång

Tidigt om morgonen gick Hertha in till sin fader. På hans hotande, vreda blick såg hon stormen, som väntade henne. Men hon var nu vid den slags sinnesstämning, då själen är över fruktan och känner i sin vilja en bestämdhet, en kraft, som gör den säker om segern. Därför är hon ock så lugn, så saktmodig i väsen och blick och röst. Styrkan vilar i djupet av viljan.

Överdirektören bedrog sig härpå och begynte genast med en sträng röst: "Vad är det för frihet du tillåter dig i mitt hus? Huru vågar du utan att begära min tillåtelse införa en främmande att bo här? Är du eller jag herre i huset?"

"Du är det, min far!" svarade Hertha. "Men Yngve är i sin moders rum, icke min utan hennes gäst."

Överdirektören visste ett ögonblick icke vad han skulle svara härpå, men fortfor att se på sin dotter med onda blickar och sade sedan: "Åtminstone hade jag bort bli tillsagd, rådfrågad -- jag måtte väl ha något att säga i mitt hus!.."

"Min far", sade Hertha med sorgset allvar, "du har rätt, jag hade bort tillsäga dig, rådfråga dig, men -- du har gjort mig rädd för dig; -- och fruktan för strid och fruktan att nekas min bön avhöll mig i går att komma till dig, ty jag måste ägna mig helt och hållet åt Yngve. Men i dag -- i dag har jag kommit för att tala med dig, begära ditt samtycke till vad jag förehar, vad som måste ske."

"Måste?" upprepade överdirektören, "vad är det som måste ske?"

Hertha fortfor som förut: "Yngve är döende. Endast trogen vård kan möjligen ännu rädda honom. Jag önskar att vigas vid honom för att ha rättighet att vårda honom som hans maka."

Överdirektören såg på henne med stela blickar och syntes välva i sin håg medlen att motsätta sig.

"Min far", återtog Hertha, "i sju år har jag väntat på den frihet, som du en gång lovade mig, och som jag anser för min rätt, den att bestämma över min person och min framtid; jag har väntat på ditt samtycke, jag har böjt mig för din vilja. Nu kan jag det ej mer. Det gäller en annans liv. Yngve är min trolovade, inför Gud min make. Inför Gud är jag ansvarig för hans liv i denna stund. Jag är besluten. Driv mig ej till det yttersta. Du kan neka mig min frihet, neka mig att bli Yngves maka, men intet i världen utom uppenbart våld skall hindra mig från att hädanefter följa Yngve och bli hans vårdarinna, om jag även därför skulle förlora mitt rykte! ..."

"Hotar du mig? trotsar du mig? Vill du tvinga mig?" utbrast direktören utom sig. "Du ämnar kanske stämma mig inför domstolarna, draga din far inför rätta?!..."

"Aldrig!" genmälde Hertha blek och stilla som förut, "men jag varnar dig, min far; jag säger dig vad som skall ske om -- du vägrar mig att uppfylla min plikt mot min trolovade. Gör det ej, min far och frukta intet av mig. Allt i ditt hus skall förbliva som förr. Jag skall intet fordra av dig som min förmyndare, annat än du själv finner för gott att meddela. Yngve och jag äga medel nog för det första. Blir han frisk, så skall intet felas oss. Frukta intet av oss, men giv ditt samtycke till vad jag begär. Jag måste eljest, med Yngve, söka ett annat hem än ditt."

"Lovar du", sade överdirektören dystert, "att vara nöjd med den redogörelse för ditt mödernearv, som jag vill giva dig, -- vill du lova det för din egen och din blivande mans räkning?"

"Jag lovar det, min far! Du vet att du kan lita på mig."

"Är du beredd att jämte Yngve Nordin underteckna en skriftlig förbindelse därpå?"

"Ja, min far!"

"Välan -- kalla hit prästen när du vill det. Blott intet bröllopsbråk, inga bjudningar -- det undanber jag mig, hör du det?"

"Ja, och det behöver ej förbjudas. Bröllopsbråk skulle föga passa vid en döendes säng. Jag tackar dig, min far!..."

Så skildes för denna gång far och dotter.

Vigseln

Det var i ldunasalen som man en dag såg ett litet sällskap tyst församlat omkring en ännu ung man, men som tycktes icke ha långt kvar att leva, ty "gravrosor" blommade på de insjunkna kinderna och de sköna ögonen lyste av en överjordisk glans. Det var brudgummen. Alla tycktes vänta. Då öppnades en dörr och in trädde, följd av sina tärnor, och skön av uttryckets ädelhet och allvar, den bleka men ståtliga bruden med myrtenkronan i sitt gyllene hår.

Här, i kretsen av deras närmaste anhöriga, vigdes Yngve och Hertha av deras vän, den varmhjärtade lilla pastorn, som av rörelse knappast kunde läsa vigselakten, men desto kraftigare uttalade välsignelsen över de båda makarna, som tycktes ha förbundit sig mera för döden än för livet, och likväl sågo de så lyckliga, nej, lycksaliga ut, dessa två, såsom blott sällan ett brudpar.

Mimmi Svanberg är med på bröllopet och blandar med sin friska språksamhet litet glättighet i högtidens allvar. Det är i synnerhet överdirektören, som hon föresatt sig att "muntra upp", och lyckas verkligen att framkalla ett och annat leende. Hertha och Yngve ha nog av varandra. Yngve är bättre denna afton än han ännu varit det allt sedan han kom hem. Stundens fullhet och betydelse synes inge honom nvtt liv. Men hans hulda maka vakar över honom, låter honom ej överlämna sig åt ögonblickets stegrade livskänsla, utan kallar honom snart bort ifrån sällskapet till stillhet och tystnad -- med henne. Såsom i förra dagar stödjes han nu åter av hennes trofasta arm.

Ett solvarv

"Människan -- växer upp såsom ett blomster och faller av; flyr bort såsom en skugga och haver ingen varaktighet."

Ofta återljödo dessa ord i Herthas minne under de dagar som följde, och hon såg Yngve allt mera avtaga i krafter och luta mot graven.

Men den som Gud älskar, den giver han att under veckor och månader försköna en älskad varelses vandring mot "det andra ljuset". Det blev Herthas del.

Likväl syntes Yngve tidtals, och i synnerhet under de första veckorna efter sin hemkomst, liksom uppleva och hämta nya krafter; så välgörande verkade på honom Herthas och även hans moders närhet, deras omsorg och kärlek, samt den frid och behaglighet, varmed Hertha omgav honom i sitt hem. Tvenne rum blevo inredda för Yngve på andra sidan om Idunasalen -- ty huset var rymligt och hade flera rum än familjen behövde -- och direktören lät sin dotter handla och besluta därutinnan, då han såg att Yngves vistande i huset medförde en kontant penningvinst för honom.

Dagligen kunde Yngve gå ut och vistas några timmar i Idunasalen. Sommarens inflytande, den hälsosamma diet, som han förde, gåvo honom en känsla av kroppsligt välbefinnande, sådan han ej erfarit den på mycket länge. Han började att själv tro på sitt vederfående.

"Huru kan jag annat än bli frisk här hos dig", sade han ibland till Hertha. "Du har en hälsogivande kraft!"

Men mot hösten återkom med stigande fart den dagliga febern. För att kunna ägna sig åt Yngve, måste Hertha till stor del lämna vardagsskolan åt sin syster Marias och den unge Olof E.--s ledning. Men hon fortfor att hålla sin helgdagsskola, och dess samtalsstunder utgjorde ett av Yngves största nöjen. Dock blandade han sig i dem endast med ett och annat ord. Om hans iver lockade honom att tala något mera, om han blev varm i samtalet, kom en öm, på en gång bönfallande och befallande blick av Hertha att förbjuda honom det. Kärleksfullt skämtande anvisade hon honom ett annat fält för hans verksamhet, i det hon hade för honom tillreds en stor korg med friska blommor och årstidens frukter, vilka det blev ett nöje för Yngve att få dela ut bland de unga. Att få dem av hans hand blev för dem aftonens bouquet; och det var vackert att se den lilla, levnadsfriska ungdomsflocken omgiva Yngves stol med blickar av vördnad och kärlek.

Hertha såg därpå med ett uttryck, där en rörande glädje stridde med sorgen. Ty hon kunde ej göra sig illusion däröver: denna hand, som nu så vänligt delade ut frukter och blommor och som sedan tryckte hennes så varmt, denna feberheta hand skulle innan långt ligga stel och kall i jorden. Vid den tanken kände hon ett stygn i sitt hjärta och kvävde med möda en konvulsivisk suck. Dock -- hon kvävde den.

När vintern kom med sina klara dagar, sin friska snö, och domherren sjöng i de av iskristaller glittrande träden, då reste sig än en gång Yngves krafter och hans hopp på livet. Han njöt så hjärtligt av hemlandets härliga vinter, av den hemmets trevlighet, som få länder äga så som vi i våra lantliga hem. Han kunde nu stundom hålla sin svärfar sällskap vid hans aftonpipa framför den knastrande furubrasan, och överdirektören var aldrig ovänlig mot Yngve och tycktes alltid se honom gärna. Yngve hjälpte även någon gång, lekfullt, moster Nella att trassla in en härva under föregivande att reda den, med ett ord, han var ibland den förre levnadsglade Yngve. Men det var som lampans uppflammande ljus kort innan det slocknar. Mot våren avtogo Yngves krafter synbart och hastigt, och en ovanlig dysterhet intog ibland hans sinne. Hertha såg att en kamp föregick i hans själ. Hon förstod den, ty hon kämpade tyst som han och för hans skull. Och de segrade tillsammans. Yngve hängav sig i sin dom i kärleksfull lydnad och tycktes därefter blott fullare njuta allt vad livet ännu skänkte honom, framför allt i Herthas kärlek. Ju svagare han blev, dess mer älskade han att sitta vid hennes sida, vila sitt huvud mot hennes skuldra.

Så sutto de en dag i slutet av maj, då fruktträdens blommor slogo ut i den varma solen och varma vindar genom de öppna fönstren lekte med växternas löv i Idunasalen. Yngve gladde sig åt den ljuvliga vårluften. I Herthas sköte låg en kvist full med nyss utspruckna äppelblommor, och Yngves hand lekte med den, under det han beundrade blommornas skönhet. Kontrasten emellan den uppblomstrande naturen och den döende unge mannen var stor, och Hertha, eljest så vaksam över sig själv, kunde ej nu hindra sina tårar att falla. En föll på Yngves hand; han förde den till sina läppar och sade sedan:

"Huru skönt, min Hertha, att veta, att naturen är blod av vårt blod och kött av vårt kött, liv av vårt liv, att den skall uppstå och förklaras med oss bortom döden genom honom, som har liv i sig själv! -- En ny himmel är icke utan en ny jord! Iduna och hennes frukter äro oförgänglig sanning!..."

Hertha kunde ej svara, men hon kände att Yngve förstått hennes tankar, och att han, som försonat henne med livet, nu ville försona henne med döden, med sin död. Hon böjde sitt huvud mot hans och kysste hans panna. Den kändes så underligt fuktig och kall.

"Hur är det, min Yngve?" viskade hon.

"Bra", svarade han, "mycket bra just nu!" och han tycktes inslumra stilla.

Hertha omslöt honom stödjande. Hans huvud sjönk ned mot hennes bröst och kändes tungt; hon hörde ej mer hans andedräkt. Så satt hon orörlig, och då hennes systrar inkommo, funno de henne sittande så, nästan lika stel, lika kall som den, vilken hon höll i sina armar, tryckt till sitt bröst.

Tysta buro de tre Yngve i hans rum och på hans säng. Han sov, sov djupt, och hans jungfruliga makas kyssar kunde ej väcka honom mer.

Dödens ängel

"I Adams barn som av jorden födens
och vänden åter till jorden om!
I ären mine, I ären dödens
allt sedan synden i världen kom.
Jag står i öster
och når till väster,
och tusen röster,
i tidens gäster,
jag bär till eder med Herrens ord,
från luft och lågor och hav och jord.

I bon och byggen, som sparvar bygga
sitt bo i sommarens gröna lund,
de sjöngo glada, de sutto trygga
i trädens löviga skygd en stund:
men fåglanästen
ej provet höllo,
när deras fästen
För stormen föllo." *

* "Dödens Ängel" av J. O. Wallin.

Vi se det ofta: en familj kan under flere årtionden stå liksom orubbad av tidens växlingar eller stormar, växande trygg och stilla, men plötsligen kommer en stormil, som inom få månader eller veckor bortrycker dess medlemmar eller förändrar dess villkor, så att den liksom utstrykes från jorden, och man nämner den där ej mer. Det är dödens ängel, som då gått där fram. Så ser man stundom en orkan, på några timmar meja, som ax, gamla och unga träd i skogen, vilka stått orörda under många år.

En sådan skickelse övergick Herthas hem. Efter Yngves död följde dödsfall på dödsfall därinom med hast. Först dog Yngves moder, eller rättare hon slocknade stilla få dagar efter sonens bortgång, tacksam och glad att få följa honom åt. Kort därpå träffades överdirektören av en slagattack, förorsakad av den våldsamma sinnesrörelse, som han erfor, då den stora rättegången avdömdes på ett sätt, som tvingade honom att utbetala en stor penningsumma. Han repade sig likväl något åter, men förblev lam till nedre delen av kroppen och hade en svår kamp med döden; ty han ville ej dö utan leva, och fortfor att som förr ensam styra familjens ekonomiska angelägenheter, meddelande sig med ingen. Han kände sig, så försäkrade han, lika stark och redig som någonsin till tankeförmåga och kände sig förvissad om att ännu fullkomligt återvinna sin hälsa; han kunde ännu leva länge. Han bråddes på sin farfader, sade han, och denne hade levat till hundra års ålder. Med denna utsikt framför sig sammanträngdes hans uppmärksamhet och omsorger alltmer uteslutande på honom själv allena och på hans vederfående såsom det enda viktiga i världen. Likväl var han icke alldeles känslolös för den omsorgsfulla vård, som hans döttrar ägnade honom, och han tryggade sig i synnerhet vid Hertha med en slags barnslig förtröstan; och hon -- if rån den stund, som hon i den despotiske fadern såg ett svagt, behövande barn, från denna stund kände hon sig åter kunna älska honom, kunna vårda sig om honom med kärlek. Hon tackade Gud härför och gav föga akt på de vakor och ansträngningar, som jämte hennes hjärtas tysta sorg alltmer undergrävde hennes hälsa. Men ehuru hennes far stundom erkände hennes hängivenhet och syntes nöjd blott han såg henne i rummet, så tänkte han därvid blott på sig själv, och hans egoism syntes tilltaga med hans krafters avtagande. En dag mot slutet av sommaren hade en geting inkommit i hans sjukrum och man sökte att jaga den ut genom fönstret. "Låt den vara!" sade han otåligt, "den stinger nog icke mig!" Under den yrsel, som inträffade hos honom få timmar före hans död, talade han oupphörligt om att "gå upp i högsta domstoln". Och han gick, men till en högre domstol än den han tänkte på.

Herthas oroliga aningar visade sig efter faderns död blott alltför sanna. Överdirektören hade gått bort som en ruinerad man. Hans döttrars mödernearv, moster Nellas fyrtio års besparingar och hans egen förmögenhet, allt var uppslukat av den stora rättegången, som fortfor ännu vid hans död och som han troligen ännu hoppades att i sista instansen vinna.

Stackars lilla moster Nella överlevde blott få veckor svågerns död och upptäckten av den stora rättegångens följder. Under sina sista dagar letade hon oupphörligt bland den stora portföljens papper, i det hon halvhögt talade om "förlorade handlingar" och om den "stora rättegången". Hennes orediga men oskyldiga själ gick även den att svara inför den högsta domstol, vars dom hon näppeligen behövde frukta. Gamla Anna följde snart sin husbonde.

Hertha stod i sitt hem allena med sina systrar, och ägde intet övrigt utom vad hon genom sitt arbete förvärvat, samt den lilla summa, som Yngve efterlämnat åt henne.

"Vi äro nu fattiga!" sade hon till sina systrar i det hon slöt dem i sina armar, "men vi kunna arbeta; vi skola förtjäna vårt bröd i vårt anletes svett och aldrig klaga, endast tacka Gud. Det skall göra oss starka. Loven mig, att aldrig säga ett ord till anklagelse mot vår far!"

I sin dagbok skrev Hertha vid denna tid:

"Yngve är borta och slut all glädje på jorden. Arbetet återstår. Och nu -- till arbetet, arbete för dagligt bröd, för de kära systrarnas framtid och för det värv, som blivit mig givet! Jag skall ej fälla vandringsstaven, så länge min hand förmår att hålla den. Men -- jag känner den redan darra. Gud vare mitt bistånd och styrke mig för mitt värvs, för mina moderlösas skull."

Utan en klagan över det förflutna vände sig Hertha med ny iver till de göromål, som härefter ensamt kunde uppehålla henne och hennes systrars liv samt betrygga deras framtid.

Men under de ansträngningar, som detta krävde, och i följd av de tärande kval, som hon genomgått, kom snart till henne med omutlig visshet den känslan, att hon icke länge skulle kunna fullfölja sitt värv och att hennes bana skulle avbrytas i förtid.

Det finnes en sjukdom, som angriper kvinnor vida oftare än män, och helst dem, som blivit träffade av någon häftig sorg, eller ock, som blivit, som man kallar det, utslitna av ett strävsamt, glädjelöst liv. Som den lömska parasiten i tropiska länder kommer till det härliga ceibaträdet, fäster sig i dess mjuka bark och växer och växer, ormlik snärjande sig kring dess stam och grenar, sugande dess märg ända till dess den lever endast på ett -- lik, så kommer denna sjukdom, fäster sig vanligen först vid de kroppsdelar, som äro skönast och mjukast, de ur vilka livets källor flöda, och sprida därifrån sitt hemliga gift till alla kroppens delar.

Man nämner ej utan rysning den sjukdomens namn, ty man vet, att den hörer till de obotliga och att svåra plågor följa därmed.

Hertha anade sitt tillstånd, och då hon kände plikten att leva och verka för sina systrar och för sitt livs uppgift, samt hade en naturlig fasa för den sjukdom, vars symptom hon tyckte sig känna, rådfrågade hon doktor Hederman. Han kallade hennes onda ett "hjärtlidande", men varnade henne för dess följder och förordnade vad läkare alltid förordna i sådana fall: vila från tröttande arbete samt bad och brunnskur. Hertha tackade honom, bad honom förbliva hennes enda förtrogna i denna sak, och han lämnade henne utan att ana att vad han anbefallt var just det, som nöden förbjöd henne att följa. Men bekännelsen därom ville icke komma över hennes bleka läppar.

Hon sade det åt ingen, hon lät ingen ana vad som föregick inom henne. Med stilla, stadig blick stod hon upprätt, uppbjudande all sin förmåga att fylla var dags plikter och lämnande framtiden i den Herres hand, på vars faderliga ledning hon fast trodde, till vars ingivelser hon ständigt lyssnade. Med vaksam, hjärtlig välvilja, med vältaliga läppar stod hon ibland ungdomen, som hon samlade omkring sig; med öppet sinne mottog hon dem, som kommo till henne för råd eller tröst, och ingen anade den nidhögg, som gnagde på hennes levnadstråd. Stundom blott arbetade sig en våldsam suck fram ur hennes bröst, och mången tyckte sig med detsamma höra ett klagande ljud; men suck och klagan kvävdes så hastigt, att man knappt hann bli uppmärksam på dem. Hon gick ut en stund alla dagar, vanligen åtföljd av en av sina elever för att hämta frisk luft. Det hände stundom då, att hon hastigt stannade och stod en stund helt tyst. Det var då hon kände en vanmakt nära. Sedan smålog hon vänligt och fortsatte vandringen och samtalet. Snart likväl blevo härjarens framsteg synbara för alla i hennes avmagrade gestalt, och hon var ej mer i stånd att dölja det för dem, som älskade henne -- dödens ängel satt vid hennes hjärta.

Allhelgonalugnet

Så kallas i några svenska provinser en tid, som vanligen inträffar hos oss i början av november månad, vid tiden av Allhelgonadagen. Det är dagar, stundom en vecka av ett fullkomligt, nästan underbart lugn, som följer på oktoberstormarna. Som mörka agater ligga sjöarna spegellugna vid de mossiga urbergens fötter, avspeglande dem och de dunkelgröna skogarna, varje minsta föremål på stranden med fullkomligaste klarhet. Ingen fläkt rör sig, ingen fågel kvittrar, himlen är beslöjad, allt tyckes vila och bida; -- hela naturen synes uttrycka en storartad resignation, i det den bereder sig att undergå sitt öde och ingå i sin vinterliga grav. Ännu stiga friska och mjuka jordens dofter ur skogarna och de lavbeklädda urbergen; men -- ännu en liten tid och den vilar stel under det vita svepningsklädet. Den vet det och väntar i "Allhelgonalugnet".

Någonting liknande detta lugn se vi framblicka under sista perioden av Herthas historia, och även något högre. Människan, naturens härskarinna, skall ej som naturen undergå skickelsen endast i passiv undergivenhet; hon bör emottaga den, bära den med vaken känsla av sin förvandlings mål och även vid vinterns annalkande bereda sig för den nya vårens liv. Det är hennes härliga företrädesrätt. Djupt erkände Hertha denna, och det gav en ny adel åt hennes icke vanliga utseende och åt henne en ny makt över människors sinnen. Om hon ej alltid kunde besegra den inre stormen, om hennes frid ännu förmörkades av dystra skuggor, så låg skulden härför mindre hos henne själv än hos den värld, med vilken hennes rättsinniga själ ännu i det sista måste kämpa.

De som sågo henne under de månader, som närmast föregingo hennes bortgång, blevo vanligtvis i hög grad träffade av hennes utseende och väsen. En av dem skrev så om ett besök hos henne:

"Jag väntade en stund ensam uti Idunasalen, medan man anmälde mig, och förnöjde mig med att betrakta dess vackra bildstoder och blommande växter. Jag hade icke på många år sett Hertha, icke sedan jag fann henne en stolt och tämligen obehaglig flicka, synbarligen i disharmoni med sig siälv och med världen. Då nu dörren till salen öppnades och en ädel men tydligen av sjukdom tärd gestalt inträdde, stödd vid en stav med vitt elfenbenshuvud, så hade jag möda att i henne igenkänna den förra Hertha. Det sträva, stundom ringaktande i hennes uttryck, som fordom hade stött min lilla egenkärlek, fanns icke mer. Det var något fullkomligt öppet och välvilligt i det leende, med vilket hon gick mig till mötes. Hon syntes mig över alla små känslor och tankar i världen. På de strålande ögonen, på den ädelt välvda pannan kände jag bäst igen den förra Hertha, dock låg nu där ett uttryck av stilla kraft och klarhet, som förr ej fanns. Vart drag, var linje i hennes ansikte syntes mig tala om en rik inre historia. De starkt utvecklade näsvingarna hade ej mer deras litet övermodiga uttryck, och det förr bittra draget var förvandlat till ett drag av stilla vemod. Men över detta och hela ansiktet lyste de ovanliga ögonen med förklarande ljus. Det från tinningarna tillbakastrukna håret tillät att se hela hjässans ovanligt vackra bildning, under det att en enkel, vit linongshuva slöt sig liksom skuggande över huvudet och kring de avmagrade kinderna. Sådan som Hertha nu är, så skulle hon passa till modell för en Sibylla eller Wala, om icke uttrycket av tålig kraft och av en djup, moderlig huldhet närmade henne mera typen av den mackabeiska kvinnan, martyrernas moder.

Jag blev så rörd vid anblicken av denna ädla ruin av den fordom så ståtliga kvinnan, att jag med möda kunde återhålla mina tårar. Men hon talade så lugnt och vänligt, att jag snart blev lugnare och njöt sedan obeskrivligt av att lyssna till hennes ord, så rika av livserfarenhet och stora framtidstankar. Hon är sträng i sina fordringar på vårt kön, just emedan hon tänker så högt om dess uppgift. Om sina elever, i synnerhet om ett par unga underlärarinnor i skolan, talade hon med stor ömhet och berömde varmt dessa senare. Blott då hon talade om föräldrars oförstånd med avseende på deras döttrars uppfostran, och om de hinder som våra lagar lägga i vägen för unga kvinnors utveckling, då återkom det bittra uttrycket i röst och anlete. Men de försvunno åter för en blick på framtiden. Hon kunde ej emottaga mina döttrar i sin skola, emedan hon förutsåg att hon snart måste upphöra med den, ty hennes hälsa tillät henne ej längre att sköta den som sig borde. Men över detta ämne halkade hon lätt och anbefallde mig en av sina unga underlärarinnor som lärarinna för mina flickor. Jag har hört, att läkarna icke tro henne kunna leva ett år till, och jag lämnade henne med den sorgliga känslan, att jag troligen icke skulle se och höra henne mer. Jag skall aldrig glömma ljuset i hennes blick, ej heller den kärlek till henne, som jag såg lysa i ungdomens ögon, då jag följde henne in i skolrummen. Alla tycktes veta, att hon snart måste avskeda dem, och man såg på deras och på hennes blickar huru ont det gjorde dem att skiljas."

Huru såg det ut inom den själ, vars tysta kamp och innersta längtan ingen visste utom Gud och den vän, som nu ej mer var på jorden? Vi vilja låta hennes dagboksanteckningar svara.

Stycken ur Herthas dagbok

Det är nu mer än tre år sedan jag här skrev något om mig. Efter Yngves bortgång hade jag i visst avseende förlorat intresset för mig själv, och tid och tankar blevo upptagna av arbetet för att leva. Nu skriver jag åter för att sysselsätta mig, ty jag har nu god tid. På Marstrands klippor, ombrusad av det stora havet, njuter jag en liten tids vila för första gången på många år. Vad det är skönt, vad det är underligt och ljuvligt att för en stund icke ha annat att göra än blommorna och träden: låta sig badas av solen, smekas av vinden! -- Dock hade jag ej kommit hit för min skull, ty mig hjälper ej mer den ljuvliga luften av "Sverges Madeira", om än den kan göra mig litet gott, men min Maria behöver baden; hennes bleka läppar och kinder säga tillräckligt, att hon lider av den sjukdom, så vanlig hos unga flickor, som sitta mycket inne och arbeta med undervisning. Ack! Detta liv och arbete är ej för henne, ty hon älskar det ej; men var, utom i detta, finnes bröd för henne? Jag ser mig om för henne, men finner intet. Hon blev ej skapad att kämpa med fattigdomen och nöden. Märtha skall bättre uthärda denna kamp. Men i den enda befattning, som står henne öppen -- hushållerskans, vad utsikt har hon? Vad skall bli den tänkande unga flickans framtid?!...

Sverge! dina unga döttrar föder du alltför styvmoderligt upp, och det skall hämnas på dina söner och döttrar allt intill tredje och fjärde led.

1:sta augusti.

Jag fyller i dag 41 år. Men jag känner mig ung ännu.

Jag tycker, att jag först nu kunde rätt begynna att leva för andra, om blott -- jag hade tid. Friska känslor, nya tankar komma med de friska fläktarna från havet, nya utsikter öppnas, stora som den oändliga rymden!... Kunde jag utveckla, meddela vad som dagas inom mig; men -- på jorden blir det ej, ty snart måste jag dö. och jag önskar ej att leva, då jag ej kan verka mer. Jag vill ej som en gagnlös börda förtära det lilla jag nu kan lämna efter mig åt mina systrar, mina älskliga vårdarinnor.

Maria har gott av baden, av det friska lantlivet här, och jag kan följa henne på båtfärder ut i skären. Hur frisk och svenskt egendomlig är icke denna natur! Man ser att börja med endast nakna grå klippor ombrusade av de blå vågorna, överallt klippöar och skär. Men man kommer dem närmare, och liksom med trollslag öppna de sig och upptäcka tjusande lunder och trädgårdar, där höga, vita liljor blomma i klippornas sköte och murgrönan och vild kaprifolium lindar sig kring den mossiga graniten. I dälderna, vid bergens fötter, är växtligheten härlig, och från alla punkter ser man det rörliga blå havet och andas dess förfriskande mjuka luft. O! denna natur, detta hav, hur många tankar väcka de ej, tankar, som jag här på jorden ej skall hinna tänka ut.

7:de augusti.

Är det sjukdomen, som åter tar överhand, eller är det denna sysslolöshet, som ej duger för mig, men sömnlösheten tilltager och bittra tankar och känslor, som jag ej vill ha, som jag ber Gud befria mig if rån, återkomma ånyo. Anblicken av mina systrar väcker dem även, ty -- vad skall det bli av dem, när jag är borta? Min faderliga vän lagman Carlsson är borta också. Mina systrar ha i världen ingen vän, intet stöd. Båda äro välbegåvade, men icke ovanligt begåvade unga kvinnor, ovanliga blott i sinnets ädelhet och i offrande kärlek. Huru olika hade ej deras lott kunnat bli, om de tidigt fått öva sina krafter till ädel självbestämmelse i en atmosfär av frihet, och om den förmögenhet, som... tyst, tyst bittra sinne, tyst!

Gud! -- det är ej dig, allgode fader, som min röst anklagar; ty du förklarade kvinnan fri och utrustade henne med mångahanda goda gåvor, och du skapade jorden rik och skön. De band, som du pålagt, äro kärlekens, äro andens; o, huru villigt böjer jag ej mig för dina lagar! Men för människostadgar, som binda vad du haver löst, som stänga vägen, som du låtit upp, som njuggt som allmosa tillmäta den frihet som du givit åt alla, som stäcka samvetets och kraftens vingar för att kvarhålla själarna i träldom, för dessa stadgar böjer jag mig i evighet ej! Och de människor, som kvarhålla dem och "ropa frid där ingen frid är" -- "de veta icke vad de göra". Fader tag denna bitterhet ur mitt hjärta och giv mig din frid förrän jag dör.

10:de augusti.

Den ettersprutande ormen vill icke vika, och det är mig ett tecken, att jag måste hem, att arbeta, verka för mitt värv medan dagen är. Det skall giva mig frid. Jag lämnar Maria i Ingeborg Hedermans vård och reser hem med min Märtha.

Idunasalen. September.

Åter i mitt hem, i mina vanliga omgivningar, i min skola, och jag är bättre, lugnare. Det ligger i tankens verksamhet för andra en mäktigt helande kraft. Den är av Idunas förnyande frukter.

Oktober.

Men länge skall jag ej kunna verka mer. Jag måste upphöra med min vardagsskola. Helgdagsskolans timmar skola ha mina sista stunder. Doktor Hederman har lovat mig att jag ej skall överleva vintern. Gud vare tack, att jag icke under flera års sjukdom måste förtära det lilla jag nu kan lämna mina systrar!

Mycket hade jag ännu att säga dem och mina andra unga vänner, men jag måste nu sammantränga allt mot medelpunkten, mot "det ena nödvändiga" för deras medvetande, deras liv. Så starkt, som jag känner det själv, vill jag lägga på deras hjärtan eller rättare samveten deras eviga bestämmelse, deras ansvarighet som människor och medlemmar av ett samfund, omfattande hela människosläktet, för att förena det genom Kristus i Gud, i hans himmelska samfund av fria helgade andeväsen. Och därför vare du allena vår lärare under den återstående tiden, du gode själarnas herde; och må din storhet och de horisonter, som du öppnar över människolivet, naturen, evigheten, en ny himmel och en ny jord utplåna allt smått och trångt eller själviskt ur de ungas sinnen! Sedan skall jag dö nöjd. Någon lyckligare än jag skall fullfölja vad jag begynt, men -- jag har dock begynt verket, och jag ser omkring mig en liten flock, som modigt skall kämpa för en bättre framtid i sanningens och samvetets namn.

Under vintern blev Hertha tidtals sängliggande, men som hennes hjärtlidande hindrade henne från att ligga, bäddades hon så, att hon till hälften satt i sängen. Större delen av tiden tillbringade hon likväl sittande i en bekväm karmstol, ty gå förmådde hon föga mer. Här sysselsatte hon sig med att skriva något, som hon ville lämna som ett testamente till sina unga vänner. Ibland skrev hon även i sin dagbok. Om våren skriver hon där:

April.

Doktor Hederman har bedragit sig och mig; jag lever ännu och skall kanske leva länge på detta vis ännu. Min största fruktan är, att jag skall bli mina systrar en börda, förtära det lilla jag kunde lämna dem!... Fader, låt det icke ske!

1 maj.

På länge har jag ej haft en dröm värd att anteckna. Men i natt drömde jag skönt. Jag såg åter de tre nornorna, de stränga moderliga tre, som jag förr ofta sett i mina drömmar; de framträdde nu ur en mörk skog och vinkade mig dit in, i det de drogo sig tillbaka. Jag följde deras kallelse, men ej utan en rysning för den dunkla skogen, vars fläkt andades kall på mitt bröst. Men när jag inträdde där, öppnade den sina pelarrader, och de höga furustammarna lyste och doftade härligt; i djupet av naturtemplet såg jag icke nornorna utan tvenne gestalter, som syntes likt skuggor, men de kommo emot mig och allt som de nalkades fingo de färg, bestämda former, strålande skönhet. Jag kände igen dem, de voro Alma och Yngve, de logo mot mig och vinkade, och -- jag vaknade med högt klappande hjärta och känner i glädje vad drömmen bådar mig.

Augusti.

Min Iduna, alla mina älskade bildstoder, min boksamling, mina tavlor äro -- försålda till en rik man, som därmed vill pryda sin villa. För att jag icke må nödgas beröva mina systrar det nodvändiga, det lilla kapital jag avlagt för dem, måste det icke nödvändiga föryttras. Jag söker att taga det kallt men ändå svider hjärtat. Hade jag fått behålla min förmögenhet, eller fått leva längre, så hade jag inrättat Idunasalen till en slöjdskola för flickor och ynglingar och satt min snälla Märtha till dess föreståndarinna men -- denna framtidsplan måste begravas liksom mången annan. Välan! Vad är det mer? "Naken kom jag ur min moders sköte, naken skall jag återvända dit." Men ännu en afton, innan Idunasalen är öde och tom, vill jag där se omkring mig mina unga vänner, min själs barn, tala med dem ärmu en gång -- den sista.

Den, som ett par veckor senare hade sett den festliga församlingen uti Idunasalen en skön septembereftermiddag, hade icke kunnat ana, att den tysta, hemska gästen, vars bild egypterna hade närvarande vid sina festliga måltider som ett "memento mori", även här var närvarande, var den hemliga värden, så skön var den dräkt, bakom vilken han doldes, så ljus, så glad syntes tavlan av livet, som här belystes av en klar höstsols vänliga strålar. Man såg i dessas glans en flock festligt klädda unga flickor, alla i vita, enkla dräkter, alla med levande blommor i håret och mitt i denna krets av unga behagliga väsen -- flera av dem voro vackra, allas anleten lyste i denna stund av en inre strålning, som lät dem synas sköna -- satt i sin länstol en ädel kvinnogestalt, även hon vitklädd och med ena handen omfattande en stav med vitt elfenbenshuvud, vid vilken hon liksom höll sig upprätt, under det hon med klara, lysande blickar och ett uttryck av osäglig moderlig huldhet såg omkring sig på de unga flickorna och talade med dem. Väl var hennes ansikte avmagrat och liksom plöjt av lidandet, men något var dock där, större än lidandet, något som härskade över dess spår med underbara drag och dagrar av skönhet och gav det ett ljus, ett liv, en förklaring sådan som ingen konstnärs pensel, endast själen kan ge människans anlete. Hon bar ännu högt sitt huvud och uttrycket av moderlig kärlek blandade sig i hennes blick med det av den inspirerade lärarinnan. De unga flickorna kände det djupt. Förtjusta och ödmjuka, fulla av hängiven kärlek, smögo de sig till henne att kyssa hennes händer, hennes kläder, och ehuru hon vanligen ej älskade, ej tillät smekningar, lät hon det i denna stund ske.

Hon hade icke låtit de unga ana avsikten med denna fest såsom avskedsfest, men något inom dem tycktes säga dem dess mening och gav dem en innerlig och högtidlig stämning. Ett par av dessa unga flickor tillhörde samhällets högsta klasser, ett par voro döttrar av hantverkare, de flesta tillhörde medelklassen; de voro alla helgdagsskolans barn. Vid Idunabildens fötter var ett bord dukat med blommor, smakfullt ordnade i antikt formade urnor, och betäckt med en stor rikedom av årstidens frukter. Hertha lät rulla sin länstol (de unga flickorna tävlade om att biträda härvid) till bordet, och här deltog hon med de unga i måltiden, sedan hon först i allas namn tackat för dessa gåvor alla goda gåvors givare. På länge hade Hertha icke känt sig så plågfri, så stark. Stundens liv återgav färg åt hennes kinder; hennes unga elever sågo på henne med glädje och trodde, att hon skulle återvända till livet, bli dem återskänkt, och glädjetårar glänste i mångens öga. Under det att hon som värdinna utdelade med frikostig hand de skönaste frukter till sina unga vänner, ledde hon samtalet på dessas odling och på människans kallelse som naturförädlare; och som vanligt sökte hon väcka de ungas tankar på den del i arbetet, som företrädesvis tillhör kvinnan, lät dem själva yttra sig häröver, och som vanligt utkastade hon sina egna ledande, livande tankar i ämnet. Hon talade om det kvinnliga inflytandet genom ett utvecklat skönhetssinne, dels även praktiskt genom trädgårdsodlingen. Hon hänvisade på den sköna myten om Iduna och hennes äpplen såsom en sinnebild av den unga kvinnans förhållande till naturen och människorna. Paradisets lustgård liksom skymtade fram i hennes framställning, genom den jordiska trädgården. Olof E., den enda unge man, närvarande vid festen, läste sedan på Herthas uppmaning en kort avhandling över "människan som naturförädlare". Den unge mannen hade en klar blick och varmt sinne för detta ämne, och hans tankar överensstämde i allt med Herthas. Likväl hördes han ej nu med den uppmärksamhet, som han hade förtjänat. De unga ville, det var tydligt, i denna stund helst lyssna till Hertha allena.

Efter den glada måtiden samlade hon dem åter kring sig, såsom vid samtalsstunderna, och bad om deras uppmärksamhet för vad hon hade att nu säga dem, och man kan ej beskriva den djupa uppmärksamhet, med vilken deras blickar, deras själar liksom hängde vid den älskade lärarinnans läppar, som om de nu skulle höra henne för sista gången. Hennes svagare, stundom avbrutna röst, den överjordiska glansen av hennes blick, allt sade dem det.

För första gången berättade hon dem nu stycken ur sin egen historia, undvek den yttre men talade om den inre, hennes själs kamp, längtan, sökande, tvivel, ända till mötet med Yngve. Hon talade om honom -- o, med vilket uttryck, vilka toner talade hon ej om honom -- om huru hans rättsinne, hans godhet, hans kunskaper givit frid och ljus åt hennes själ, försonat henne med livet. Sedan talade hon om deras förbund i de ungas tjänst, vilkas lidande och längtan det blivit henne givet att förstå, emedan hon känt dem själv; talade om de planer, som de uppgjort till dess utförande.

"Det blev min lott", fortfor Hertha, "att ensam försöka utföra vad vi båda uttänkt, och därför har det blivit så ofullkomligt, så styckevis. Ack! jag själv är blott ett fragment av den människa, av den lärarinna, som jag kunnat bli för er om ... men min ungdoms omyndighetstillstånd, min långa skymning och senare sorgen över min bortgångne vän har stäckt min kraft, böjt mig i förtid. Kärleken för er, mina barn, har hållit mig uppe. Jag har ej blivit för er vad jag borde, vad jag ville. Låten era unga krafter, er vilja ersätta mina brister, och lyssnen i denna stund till mina ord som till en döende väns: att beslutsamt ingå i Guds tjänst som arbetare i hans vingård, det ger kraft att mycket bära, mycket övervinna, att mycket förlora och ändå aldrig känna sig övergiven eller fattig. "Gåvorna äro mångahanda och ämbetena i världen äro mångahanda, men Herren är en", som aposteln säger det, och i dem alla kan man tjäna den ene. Världen är stor, Gud är större, och allt där är hans och skapat att förhärliga honom. Solen på fästet och markens minsta blomma vittna om honom. Så måste ni även vittna om honom, unga kvinnor, men i högre mening. Vet ni varför jag bett er komma till mig i dag, festligt klädda? Jo, det är emedan jag gärna ser er så och för att lägga det på era hjärtan, att med vad skönast och bäst ni fått av Gud gå fram i livet som vittnen om honom, den helige och gode. Hela den vår av yttre eller inre gåvor, som vanligen tillhör ungdomen och som man så gärna tar i fåfängans tjänst, helgen den åt honom, den högste! Bliven hans tjänarinnor i sanning och skönhet! Försmån att tjäna något lägre. Upplyften, adlen jordens ringaste göromål genom att helga dem till hans tjänst. Frukten icke att, när så fordras, framstå som hans sanningsvittnen i världen, men gören det ädelt, såsom väsen benådade med hans ingivelse. Gud gav åt sitt sista verk på jorden att behålla -- även efter avfallet -- ett ständigt minne av sin första kärlek, längtan till honom och hans uppenbarelse. Vården denna längtan som ert heligaste arv, och lyssnen till Guds röst i den; -- följen vad den inger er. Låt icke den heliga elden slockna på ert hjärtas altare: -- då skall den slockna i jordens samhällen! Låten den brinna allt klarare, högre, starkare för allt ädelt, gott, rätt, sant, gudomligt; då skall den genomtränga, uppvärma, upplyfta jordens släkter. Sen omkring er i världen utan fruktan med ingen rädd eller inskränkt blick, och fråga sedan: "Vad vill Gud av mig?" Fråga ärligt, och vad han säger er, det -- gören, det bliven. Men fråga eder det, lyssnande, som Maria vid världsförsonarens fötter. Frukta högmodet, men icke mindre den falska ödmjukheten, slaviskheten under människors dom. Hav aktning för edert samvetes . vittnesbörd, aktning för eder själva som den eviga sanningens vittnen på jorden. O! unga kvinnor, er kallelse är stor, er framtid härlig i den Heliges tjänst. Ägnen eder till denna med heligt allvar, beslutsamt, modigt, ödmjukt men fast, och -- allt annat skall komma till er genom honom. Ni skola i begynnelsen erfara motstånd, misstro, smälek, hån och hårdhet av många människor, men framhärda tåligt, låt ingen och intet borttaga er framtidssyn och er tro på befriaren! De skola segra och ni med dem, för er själva och många!... -- Jag måste sluta... -- Jag skall snart lämna er; -- Gud kallar mig bort... Låt mig taga med mig hoppet om er trohet mot er högsta kallelse och ... jag skall dö nöjd, ty ... jag har då ej levat förgäves!..."

Hertha tystnade. Feberflammorna på hennes kinder brunno högt, och hennes klara ögon blickade omkring sig frågande och fordrande i högtidligt allvar på de unga, som omgåvo henne. Dessa reste sig alla och kommo, den ena efter den andra, att knäböja framför henne och att böja sitt huvud i hennes sköte. Hon hade låtit sin stav falla; med sina darrande händer upplyfte hon dessa unga huvuden, såg in i deras tårfulla ögon och välsignade dem med sin blick, kysste deras panna och gav åt var och en av dem ett kärleksord och en minnesskänk.

"Farväl! Vi se varann åter!" voro de sista ord hon förmådde framviska, i det hon slutligen med blick och hand tog avsked av dem.

Efter denna afton såg Hertha ingen mer hos sig utom sina systrar, sin unga vän Olof E. och sin läkare, ty stora voro hennes plågor. Sittande i sin länstol tillbringade hon dagar och nätter med blott få stunders sömn och nästan utan föda. Hon hörde gärna läsas och helst de stycken ur den heliga skrift i vilka stora, världsbefriande utsikter öppnade sig.

Då reste sig hennes huvud, hennes blickar lyste åter i det de som förr mången gång syntes skåda i fjärran någon stor och härlig syn. Hennes huvud behöll sin redighet och hennes anlets uttryck sin klarhet utom i de få ögonblick, då det förmörkades av plågor eller något bittert minne. Ända till det sista sysselsatte hon sig stundtals med att skriva, upptecknande åtskilligt, som hon ej mer muntligen förmådde säga sina unga elever, och skrev även stundom i sin dagbok. Få dagar före sin död skrev hon där:

"Gud vare lovad; det lider med mig. Här kan jag numera blott vara en börda för mina vänner. Där borta skall jag kanske som skyddsängel få vaka och verka för dem. De som inskränka vår enskilda historia, våra vänskapsförhållanden blott till jordens tid, ha icke förstått allt vad evangelium har att lära oss.

Min syn avtager, min hand darrar; -- men tanken, men hjärtat de äro unga ännu! Alma, Yngve! jag kommer till er med en själ full av kärlek och lärgirighet för att med er eller genom er -- om jag kan vara det värdig -- skåda Guds härlighet."

*

Kort före sin sista timma skrev Hertha i sin dagbok, som det tycktes för att förströ oroande känslor:

"Jag var i min ungdom ofta hård och skoningslös mot andra och sade med hårdhet vad jag ansåg för rätt eller sant. Jag har fått igen det i dessa dagar. En avlägsen släkting, som förlorat penningar på min far, skrev nyss till mig: "All både min och er egen olycka kunde ha förekommits, om ni hade i tid tvingat er far att göra er reda för ert arv, om ni begagnat de medel, som våra lagar giva vid handen för att vinna er frihet. Då hade ni kunnat längesedan bli gift med Yngve, han hade levat, ni hade icke såsom nu arbetat er fördärvad, och era systrar hade kunnat vara väl försörjda eller etablerade. Allt hade då kunnat vara annorlunda. Lät oss ej skylla på lagar och omständigheter vad som är felet av vår egen obeslutsamhet eller vår fruktan för världens omdömen."

Dessa ord ha gjort mig djupt ont. Har jag verkligen vållat allt detta? Felat så mycket? Yngve! Är det jag som bäddat din förtidiga grav? Mina systrar, är det jag, som förstört eder framtid? -- Jag ser ej, jag förstår ej redigt mer. Sjukdomen försvagar mig. -- Dödens skuggor omvärva mig. -- O! detta är en bitter kalk. Gud vare mig arma nådig!"

Efterföljande ord utan dato äro skrivna med en stadigare hand och med en betydligt större stil, sådan som ofta skrives av dem, vilka äro halvblinda:

"Jag har velat göra det rätta, jag har lytt Guds och mitt samvetes bud. Om jag däruti irrat mig, om jag genom att uppfylla en plikt försummat andra, så -- är felet ej mitt. Jag kunde icke göra annorlunda och -- jag har varit främsta offret. Inför Gud står jag rättfärdigad genom min redliga vilja; men --

Fädernesland! du som jag mycket älskat, som jag velat tjäna av hela min själ och av all min kraft men som ringaktade min själ och min kraft, du som jag likväl välsignar för det goda du gav, mot vars ärofulla framtid jag ännu i dödens skuggor troende skådar; till dig förtror jag mina moderlösa! Var dem en huldare moder än du varit det för mig. Giv dem, giv, för din egen framtids skull, åt alla dina döttrar, vad du nekade min ungdom: Frihet, framtid, ett hem för andens liv! För mig begär jag intet mer. Min vandringsstav är nedlagd, min vandring är slut.

Jag lyfter mina händer
upp till Guds berg och hus!..."

Kungsköpingsborna

Aldrig hade inom Kungsköpings samhälle någon persons sjukdom och sista stunder blivit följda med ett så allmänt deltagande som Herthas. Men också fanns där icke många av stadens bättre familjer, som icke haft en dotter eller ung anförvant i hennes skola och som icke hade henne att tacka för att ha väckt skönare liv hos dessa. När hon var borta, sjöngo de i kor hennes lov, och vackra verser, varma av hjärtats ingivelse, diktades till hennes ära. Under hennes långa sjukbädd sändes henne allt som man trodde kunde hugsvala den, och större gåvor hade icke uteblivit, om Hertha med ett enda halvt ord velat påkalla dem. Men hennes medfödda stolthet nekade henne detta. Sina närmaste vänner bad hon endast att, efter hennes död "vara goda" mot hennes systrar. Och var det pietet mot hennes minne, eller verkan av det himmelska skydd, som Hertha stundom gladde sig åt att kunna giva sina systrar, då hon var borta, visst är, att människor voro "goda" mot dem och att en vänlig stjärna syntes uppgå över deras liv. Redan före Herthas död hade den unge Olof E. och Herthas syster Maria närmat sig varandra i innerlig högaktning och tillgivenhet; och då vi nu lämna dem ur sikte, se vi Olof E. befordrad till en plats, där han kan bjuda sin hand och en fredad levnadsställning åt sin hulda Maria. Märtha säges vara nämnd till föreståndarinna för en slöjdskola, vilken några av kungsköpingsborna till Herthas minne stiftat för unga flickor och vartill de inköpt de bildstoder, som hon ämnat för den. Den anda av liv och kärlek till högre utveckling, som hon väckt, fortlevde och -- lever ännu i staden.

Den har även verkat, att den goda pastorskan fått alla sina önskningar för småbarnsskolan uppfyllda. Vem som nu är lärarinna där, sedan Amalia flyttat med sin man till annan ort, veta vi icke. Sedan Maria Duva blivit gift, ha pastorn och pastorskan skaffat sig en ny dotter i huset, och pastorskan önskar sig ännu en. Det goda äkta paret har ännu rum i sitt hus och i sitt hjärta.

Mimmi Svanberg fortfar alltjämt i sin mångfaldiga verksamhet som "Stadsrådinna" i staden, även sedan hon blivit gift med en förmögen man därinom.

Hennes skyddsling, den klarögda men lama lilla sångerskan Mina, är antagen som sånglärarinna i småbarnsskolan och delar sitt glada, oskuldsfulla liv emellan denna och sin nu mera lyckliga moders hem -- ett verk av syskonföreningen -- och aldrig på jorden såg man väl en lam varelse mera lik en sångfågel till liv och lynne.

Fru Tupplander fortfar med sina kaffejuntor och sin strid mot denna tids principer, "utan aga och moral", och beklagar högt, att fröken Krusbjörn allt mer smittas av dessa och tar deras parti.

Professor Methodius har ännu icke fått sitt system att rätt "ta knäcken", "ta skruv", och protokollssekreter N. B. har icke ännu fått sin bok emot fruntimmersföreningar färdig. Han har emellertid ingått i en särskild fruntimmersförening, han är gift med -- Mimmi Svanberg.

Fru Uggla, som icke längre kan sucka över "de sju mamsellerna Duva" eller över sin dotter Ingeborgs många döttrar, alldenstund hon endast fått en (samt två söner) och ej heller kan sucka över sin dotters öde, som hon ser lycklig med den bästa man, har nu tagit sig för att sucka över fem fröknar Hoppenstedt och nio fröknar Uggla (hennes släktingar) samt deras ovissa utsikter.

Vi vilja slutligen tala om två personer, som lågo Herthas hjärta nära och med vilka hon stod i ständigt samband medan hon levde, men det är föga vi ha att säga om dem.

Rudolf -- "stackars Rudolf", som Hertha brukade kalla honom, fortsatte flera år sin fotvandring och alltemellanåt kom till Hertha ett brev och i detta en liten penningsumma "för brandskadade". Efter Herthas död upphöra underrättelserna om honom, och det synes troligt, att han ej länge överlevde henne. Av hans brev ser man, att han ej fann rast eller ro på jorden utan ständigt förföljdes av brandnattens minnen samt av en röst, som tycktes tillropa honom: "Bort! bort!" men han hörde även en annan, som lät honom lyfta huvudet, blicka uppåt och upprepa: "Bortom! bortom!" en röst, som viskade om en "Gud större än vårt hjärta, som vet allting och när vilken är mycken förlåtelse". Och såsom det finnes mänskliga irrstjärnor, vilka under sina excentriska banor synas en liten tid inom vår horisont, och sedan aldrig mer återkomma dit, men kunna av andra planetsystem attraheras och i deras stjärnkrets vinna ordning och lugn, så finnes även bland människorna nebulosor, som icke under deras jordiska livstid mäkta utbilda sig till en bestämd kärna; och även för dessa se vi tröstfullt till den, som vill och förmår fullborda alla sina verk. Han har satt den ena människan till den andras sol, och så se vi Rudolf, den stackars "skymningens son", genom förbindelsen till Hertha på väg till livet och ljuset.

Eva Duva levde, Egeria-lik, fördold inom den heliga lund, där hon bibringade en skön levnadsvishets läror till alla, som kommo inom hennes krets. Länge blommade hon i Solberga prästgård, täck och frisk som en ros, sedan vissnade hon, åldrades såsom andra, men behöll en oförvissnelig ungdom i sitt stilla verksamma liv som dotter, väninna och mor för värnlösa små. Hon gifte sig aldrig, och hennes enda jordiska kärlek var -- Hertha.

BILAGA

På Lagkommitténs förslag år 1825 att ogift kvinna skulle bli myndig vid 25 års ålder, fällde Högsta Domstolen år 1832 följande omdöme:

"Att det snarare vore ofördelaktigt än nyttigt för den ogifta delen av kvinnokönet, om sådan allmän grundsats fastställdes, att, vid viss ålder, ogift kvinna vore myndig, i stället att hennes myndighetstillstånd nu utgör ett undantag, grundat på erhållna upplysningar om särskilda förhållanden, personens stadga och skicklighet att sig och sitt gods förestå. Det kunde ej nekas, att mången ogift kvinna innehade dessa egenskaper och således borde hava en utväg öppen att, om hon av särskilda skäl så åstundade, erhålla rättighet att själv tillträda förvaltningen av sina angelägenheter; men många andra åter, och sannolikt de flesta, skulle, om lagen undandroge dem, vid en viss ålder, den omvårdnad, vilken hittills, mera såsom en förmån än såsom ett tvång för dem, varit lagd i förmyndarens hand, iråka ojämförligt större olägenheter än deras beroende av förmyndaren kunde medföra. Av dessa skäl, och då kvinnan, vars bestämmelse för det husliga livet påkallade en därefter rättad uppfostran, icke borde genom lagstiftningen sättas i behov av en annan åt yttre omsorger riktad bildning, som ofta skulle avleda hennes håg och verksamhet från deras rätta och viktigaste föremål; fann Högsta Domstolen det alltför betänkligt att tillstyrka antagande av Lagkommitténs gjorda förslag, och ansåg i dess ställe, nuvarande Lagstadgande i detta ämne böra bibehållas, så att ogift kvinna, av vad ålder hon vara måtte, skulle förbliva under förmynderskap, därest ej Konungen funne skäl förklara henne myndig."

"Likväl borde", efter Högsta Domstolens åsikt, "varje sådan ogift kvinna, som med behörigt tillstånd idkade egen näring eller handelsrörelse, vara myndig att göra och låta uti allt vad därmed hade gemenskap, helst hennes egen framgång därutinnan, ävensom andras rätt fordrade, att de förbindelser, hon i sådant förhållande ingick, vore gällande."

Justitierådet Stråle tillade: "Det synes vara en verklig motsägelse däri, att genom lag förordna, det ogift kvinna ovillkorligen skall vid viss ålder vara myndig och att utsträcka denna ålder utöver den för mannen utsatta åldern av 21 år. Lagstadgandet skulle väl grunda sig på den förutsättning, att båda könen vore jämlika däruti, att de vid viss ålder i allmänhet ägde skicklighet och förmåga att själva förvalta deras egendom. Men, om så vore, varför skulle kvinnans myndighetsålder inträffa senare än mannens? Hennes fysiska utveckling är tidigare, och är hon i tillfälle att inhämta all den erfarenhet, som erfordras för att vara fullmyndig, varför skulle hon ej kunna inhämta den på samma tid som mannen? Det torde vara svårt att förklara detta utan att medgiva, att ogift kvinna, vilken icke deltager i hushållets yttre förhållanden, ej heller är i tillfälle att förvärva den världserfarenhet, som behöves att sköta egendom av vad beskaffenhet som helst och undvika alla de tillfällen till förluster, som därvid yppa sig. * Har man åter medgivit detta, så har man frångått jämlikhetssystemet, och grundvalen för lagbudet undanfaller. Det är först sedan kvinnan under äktenskapet fått lära sig känna hushållets yttre angelägenheter och med mannen deltaga i rådslagen härom, som hon kan förvärva nödig skicklighet att vid mannens frånfälle ensam förestå boet; men en tidigare förmåga i detta avseende hörer till undantagen och måste såsom sådan av lagen anses. För min del skulle jag ock tro, att då det överlämnas åt Kungl. Maj:t att såsom hittills bevilja myndighetsansökningar av ogifta kvinnor, det dock borde i lagen stadgas, att en undersökning inför domstol borde föregå, och alla vederbörande, som utan olägenhet kunde infinna sig, därvid muntligen höras, varigenom närmare kännedom om förhållandena och anledningen till ansökningen vinnes, än som det hitintills brukliga sättet att avfordra skriftliga förklaringar medförde, och domaren komma i tillfälle att avgiva ett mera tillförlitligt av- eller tillstyrkande än nu merendels inträffar."

* En kvinna av gott förstånd skall dock alltid förstå att välja säker rådgivare eller målsman, när det behöves.

Så märkvärdiga som dessa omdömen av rikets högsta domstol säkert skola synas mången, så överträffar likväl Göta Hovrätts yttrande i ämnet betydligt dessa i märkvärdighet även med avseende på det egna patos, varmed den behandlar frågan. På lagberedningens förslag om ogift kvinnas myndighet vid en viss ålder yttrade år 1827 denna Hovrätt:

"Då kvinnan i vårt land, i följd av vedertagen uppfostringsmetod icke bildas eller danas till annan verksamhet än den som blir nödig för den inre hushållningens vård, varutöver kvinnans egentliga verkningskrets ej heller synes vara ämnad; så måste ock därav följa, att hon, dagligen sysselsatt med sina husliga småbestyr, icke kan såsom mannen reflekterande på de större tilldragelserna i allmänna levernet, vinna den bekantskap med händelsernas vanliga gång, eller förskaffa sig den erfarenhet av världen och människan, att en ovillkorlig rättighet att råda sig och sitt gods kunde utan fara henne anförtros, såsom medel till en sällhet, vilken, då den vore självberedd, förmodades därigenom bliva mera hel och fullkomlig. Det torde i vår tanke vara alldeles otvivelaktigt, att rikets äldre lagstiftningar, vilka förklarat ogift kvinna böra stå under förmyndare, därvid, med hänsikt till det anförda, icke haft annat syftemål, än att freda kvinnan från de faror, man eljest befarat av hennes oerfarenhet och medfödda godtrogenhet; och det förekommer oss, som skulle man i detta fall, långt ifrån att vilja utöva en orättvisa mot kvinnan, tvärtom varit ledd av den mest ädla föresats att, genom det man uppdrog vården och förvaltningen av hennes egendom åt dem, som genom släktskapsbanden voro henne närmast, bereda henne det lugn och den stilla förnöjelse, varav hon, åt sig själv lämnad och i jämt beroende av andra, troddes icke komma i åtnjutande. Man lärer ej, utan att vilja jäva erfarenhetens mest evidenta läror, kunna påstå, att denna föresats i sin utövning varit kvinnan skadlig, eller förneka att, om ock exempel funnits på en och annan ogen eller orättrådig förmyndare, kvinnans rätt likväl i allmänhet varit med öm rättrådighet behandlad. Under budet om kvinnans omyndighetstillstånd har hon, närmare sluten till familjekretsen, hittills undgått frestelsen att med det bekomna fäderne- eller mödernearvet försöka att på egen hand skapa sin lycka: hon har ock aldrig hittills blivit blottställd för vådan av dessa försök: hon har ej, utkommen från fädernehuset, behövt vända sig med bön om råd till den förstkommande: hon har sluppit begråta följderna av illa beräknade företag och obetänksamt ingångna förbindelser; kortligen, hon har hittills icke känt vidden av sin egen svaghet; ledd av vänskapens förtroliga hand, åt vilken lagen jämväl anförtrott vården av hennes egendom, har hon undgått falla ett dubbelt offer för förledarnas illistiga beräkningar; vid sidan av en åldrig far eller mor, har hon förnöjsamt ägnat sin omsorg åt deras hyllest och vård, ej lockad av begäret att, såsom själv myndig, tänka och handla blott för eget bästa; och hon har, då hon förr eller senare inträtt i äkta ståndet, ditfört med sig icke inbillningen att den myndiga kvinnan vore lika god som den myndige mannen, utan då hon i sin make endast sett en självvald förmyndare, vilken av öm kärlek och välvilja åtagit sig hennes angelägenheter, har hon varit livad av den sanna undergivenhetskänsla, som alltid skall utgöra ett oeftergivligt villkor för den äktenskapliga föreningens sällhet och lycka."

Sådana hava, efter våra åsikter, följderna varit av budet om kvinnans omyndighetstillstånd *, och en framtids erfarenhet skall, om detta bud förändras, säkrast visa vad man därpå vunnit. Det gives emellertid av det nya, som lagförslaget innehåller, ej något ämne, som i vår tanke är så genomgripande för de husliga förhållandena. Kunde vi övertyga oss, att det gamla lagbudet innefattade en orättvisa mot kvinnan, skulle ock all anmärkning å vår sida mot förslaget i denna del hava uteblivit; men då denna övertygelse är vida skild från oss och vår erfarenhet, samt vi tro, att kvinnan i allmänhet med oss finner i nu gällande föreskrifter om hennes omyndighet blott en gärd av lagens ömma omvårdnad för hennes väl, böra vi ej heller draga i betänkande att avstyrka den ifrågavarande förändringen och föreslår följande redaktion av §:

"Änka, så ock hustru, som från mannen lagligen skild är, varen myndiga; men mö av vad ålder hon vara må stående under förmynderskap.

Att kvinna hädanefter som hittills må hos Konungen söka och vinna tillåtelse att bliva myndig, är ej vår mening att bestrida, och för att ej missförstås, hava vi ansett oss böra detta anmärka."

* Alldeles samma resonemang ha vi hört i Norra Amerikas slavstater anföras till stöd för slaveriets bibehållande. Det var allt till slavarnas fromma och sällhet!

*

Hovrätten över Skåne och Blekinge yttrade sig i frågan sålunda:

"Utan att misskänna kvinnans moraliska värde kunna grundade tvivel väl synas, huruvida det överensstämmer med hennes sanna väl att befrias från det beroende, vari hon, enligt nu gällande lag, befinnes intill dess hon inträtt i äktenskap och detta blivit upplöst. Rådfrågar man dagliga erfarenheten, så övertygas man lätteligen om vådan att låta ett sådant beroende upphöra, ty ringa lärer det antal ogifta kvinnor vara, som vid 25 års ålder äger skicklighet att vårda och förvalta sitt gods; ty egentliga skälet härtill återfinnes uti den riktning, som åt hennes uppfostran gives inom den trånga kretsen av föräldrars hus och under deras oavbrutna ledning. Hon danas för den inre hushållningen, den hennes rätta bestämmelse är att sköta och förestå. Allt som tillhör den yttre är och bör vara främmande för planen av hennes uppfostran. Hon lämnar, efter den bestämda ordningen, beroendet under föräldrarna för att träda under mannens målsmanskap. Hon gör det utan försakelse, utan uppoffring i sin närvarande ställning, men icke om hon de jure förut varit självrådande och sedermera genom giftermålet återgår under beroendet. Självvilligt framställer sig den frågan: huru principen av mannens ovillkorliga målsmansrätt för hustrun står tillsammans med den av kvinnans rättighet, att vid viss ålder vara självmyndig. Med skäl, som svårligen tåla motsägelse, är dock denna målsmansrätt motiverad, och man tvekar ej att antaga dem såsom tillfyllestgörande för kvinnans bibehållande under förmyndareinseende, så länge hon förbliver ogift. Antages åter den motsatta principen, måste den, vad kvinnan angår, vara lika obegränsad som i avseende på mannen, och i sådant fall krävde konsekvensen en så beskaffad lag, att rättigheten att över boet råda tillhörde den av makarna, som därtill ägde största skickligheten; och kvinnans uteslutande från ämbetsmannaklassen, från deltagande i allmänna ärenden och deras styrelse vore då en uppenbar orättvisa. Icke förenar man sig med dem, som vilja mäta människans värde efter hennes hushållningsförmåga, fastän denna lära icke saknar anhängare; man tror sig därför icke nedsätta kvinnans värde, då man anser henne i allmänhet icke skicklig att i sitt ogifta tillstånd frikallas från beroendet av föräldrar eller förmyndare, och då man i följd härav hyser den övertygelsen, att hennes eget väl härigenom skulle komma att allt för mycket äventyras. Undantag finnas visserligen och för dem anvisas rättigheten, att hos Konungen söka att bliva myndige förklarade. Man har därför tillstyrkt bibehållandet av 2 § i 19 kap. Ärvda-Balken 1734 års lag med tillägg: "Där ej Konungen finner skäl henne myndig förklara."

*

Det synes oss svårt att säga för vilken av de två, kvinnan eller mannen, dessa domstolars åsikter äro mest förödmjukande för henne som "de jure" genom tvång skall hålias bunden, på det hon måtte, som gift, kunna bli fullt undergiven mannens målsmanskap, eller för honom, som icke kan i sin brud söka vinna den fria kvinnan, vilken genom fullt och fritt erkännande av hans värde räcker honom sin hand, utan en ofri, underkuvad varelse, som tar honom, emedan hon icke har någon annan utväg för att bli försörjd eller att komma till en relativt självständig tillvarelse. Fullt fri kan hon hoppas att bli först genom hans död eller genom skilsmässa från honom, varför jag ock hört mer än en ung, begåvad flicka yttra: "Jag ville gifta mig i dag, om jag blott vore säker att bli änka innan aftonen." Åsikten av äktenskapet under dessa ofria, mekaniska förhållanden är icke mindre bedrövlig. Kvinnan skall sköta "den inre hushållningen" och för övrigt subordinera under mannen, såsom "honom fysiskt och moraliskt underlägsen". Det är då en hushållerska han skall vinna, icke en maka, icke, enligt den heliga skrifts sköna uttryck, "en hjälp till vilken han sig hålla må". Aldrig skola då själarna, ädla och medvetna, möta varandra på förnuftets och frihetens område, aldrig kunna ägna varandra den glada hyllning, den fria eftergivenhet för varandras egendomliga naturgåvor och egenskaper, som utgör äktenskapets adel och himmelrike. Man ser i makarna icke makar utan en herre och en tjänarinna, och i båda tvenne lika ofria varelser, utan liv och utan mål för deras förening än det mest inskränkta timliga.

Vi skynda oss att nämna, att en av de tre ledamöter, som i Skånska hovrätten granskade lagkommitténs förslag, reserverade sig till protokollet, och vi göra oss ett nöje av att här anföra hans (assessorn, numera justitierådet Schmidts) yttrande:

"Rättigheten för ogift kvinna, att, då hon fyllt 25 år, vara myndig, är ett stadgande som står i bestämd motsägelse mot 1734 års lag. Övertygande måste de skäl vara, som föranleda en sådan förändring, men sedan lagkommittén i fråga om giftorätt och arv erkänt kvinnan vara en icke underordnad varelse, och således tillagt henne, vad hon efter naturens lag aldrig saknat, lika mänskligt värde med mannen, så synes mig detta värde icke fullt respekteras, om ej kvinnan fick begagna sitt förstånd och sin fria vilja, vilka karakterisera henne som människa. Stadgandet innefattar därför, efter mitt omdöme, blott en ytterligare sanktion av de grunder, dem lagstiftningen redan antagit och dem jag i det föregående ansett mig böra understödja. Det måste stå eller falla med desamma. Enda frågan synes böra vara: när innehar kvinnan den mognad och erfarenhet, att banden för fria bruket av hennes förstånd och vilja, i naturen henne givet, kunna utan skada för henne själv eller samhället lossas och borttagas? Svaret synes lagstiftningen tillfredsställande uppfatta." (Näml. i förslaget om kvinnans myndighet vid 25 års ålder.)

Oaktat detta rättsinniga och fördomsfria yttrande, återgick lagkommittén efter domstolarnas hörande (Svea hovrätt lärer icke ha yttrat sig i frågan) till 1734 års lag, stiftad för mer än ett århundrade sedan, och till den nu gällande regeln om kvinnans ständiga omyndighet, så länge hon är ogift, men föreslog att domaren skulle efter särskild prövning äga den rätt, som konungen nu har att göra henne myndig.

Expeditionssekreteraren Richert vidblev likväl lagkommitténs mening och föreslog, i den händelse den skulle anses alltför radikal, en förmedling, och med honom förenade sig P. E. Bergfalk.

Vid 1844 och 45 årens riksdag väcktes åter av enstaka röster inom riksstånden förslaget, att kvinnan skulle vara myndig vid 25 års ålder. Men lagutskottet förklarade sina åsikter till alla delar överensstämma med vad Högsta domstolen och de två hovrätterna anmärkt mot lagkommittén och avstyrkte bifall till förslaget. Alla fyra rikstånden gillade detta.

Vid riksdagarna 1847--48, 1850--51 väcktes frågan, såsom vid den senast förflutna, av spridda röster inom bonde- och borgarstånden samt även hos ridderskapet och adeln, men med samma påföljd som vid föregående riksdagar.

Vid 1850--51 årens riksdag föll lagutskottet av sig själv på den tanken att upptaga förslaget om kvinnans rätt att hos domaren söka myndighetsförklaring, då hon fyllt 30 år. Detta förslag lyckades för sig vinna borgare och bönder, men förkastades av adel och präster. Vid 1853--54 årens riksdag lyckades förslaget att vinna pluralitet inom stånden men avslogs av konungen. Och även det förföll. Oss synes det emellertid tämligen likgiltigt om det är domaren eller konungen som skall ge kvinnan sin frihet. Det väsentliga och upprörande är att hon, i olyckliga familjeförhållanden, icke kan vinna den utan att uppträda i strid med pietetens lagar och ett verkligt våldförande av sin ädlare kvinnliga natur.

Så står nu frågan. Falla kan den icke; och vi kunna ej förtvivla om dess slutliga utgång. Andra länders exempel, tidens andliga krav, allt flera röster, som i vårt eget land begynna höja sig för en högre åsikt av kvinnans och livets bestämmelse, synes oss bebåda morgonrodnaden av befrielsens dag.

De kuriösa yttranden av rikets domstolar, som jag nyss anfört, och som äro så lätt besvarade, att vi lämna den omsorgen till var tänkande läsare och läsarinna, äro fällda för tjugu år sedan. Svenska folket har gjort stora framsteg på tjugu år, och jag kan icke tvivla, att dess högsta domstol -- inom vilken jag för närvarande äger lyckan att räkna som nära anförvant och vän en lika ädelsinnad som upplyst man -- samt övriga högre rätter skulle, om de ånyo tillfrågades i detta ämne, avgiva domslut mycket olika de förra.

Hela frågan om kvinnans ställning i samhället skall dock näppeligen få sitt fulla ljus, förrän det kvinnliga medvetandet yttrat sig i den för att ur egen inre erfarenhet belysa den. *

* Huru man begynner aktgiva på detta vittne hos folk, som stå i spetsen för århundradets kultur, visar det bemötande, som i dessa dagar ägnats av engelska parlamentet åt en petition, undertecknad av 3,000 fruntimmer, i vilken begäres rätt för kvinnan att så inom som utom äktenskapet råda över vad hon själv förvärvar. Sällan har mera uppmärksamhet inom båda parlamentshusen ägnats någon petition, och Englands största lagkarlar (bland vilka Lord Brougham och Lord Lyndhurst) föra petitionärernas talan.

De ogifta kvinnorna inom vårt land, som yttre omständigheter givit möjlighet därtill, och som icke till tanke och känsla blivit nedtryckta under lagens och opinionens tunga band, ha hittills nöjt sig med att tyst, med eget arbete bryta sig väg till ädel självständighet, genom skicklighet i slöjder, konst och flerahanda yrken. De ha icke ropat på sin rätt till frihet och självständighet. De ha nöjt sig med att förtjäna och förvärva den. De äro bland de lyckliga av vårt lands kvinnor. Otaliga andra sucka under "budet om kvinnans omyndighet", bundna av detta till själ och kropp, kännande sin förödmjukelse, sin fångenskap utan att kunna avskudda den, utan att kunna höja sina blickar mot ljuset. De allra flesta kunna, under omyndighetssystemet, aldrig utveckla sig till sitt fulla värde, antingen som gifta eller ogifta. Omyndighetssystemet är en kinesisk sko, som alltifrån barndomen stäcker förmågan till rörelse och utveckling. Aldrig "under budet om kvinnans omyndighet" skall hon i ädel, självmedveten glädje lära känna vad hon kan och förmår, aldrig kunna sträva till de höjder, dem hennes ungdomliga kraft och medvetande anvisa henne i idealets glans, aldrig bliva fullt sig själv, sådan skaparen tänkte henne, aldrig heller öva det upplyftande, renande inflytande, som hon kan och bör öva på det andra könet, på det uppväxande släktet. En svensk man (biskop Agardh) har i vårt land nyligen i ämnet uttalat minnesvärda ord. *

* Se biskop Agardhs skrift om Livränteinrättningar för svenska kvinnor.

Att frukta följderna för kvinnan och samhället, om man ger henne den frihet, som hon i likhet med mannen är berättigad till, är att frukta spöken.

Guds lagar i naturen och hjärtat skola göra sig gällande och behålla överhand, dess mer spelrum man giver dem. Öppna för kvinnorna friheten och alla dess banor, öppna dem vida som morgonrodnadens portar; en gudomlig dragning skall alltid föra flertalet kvinnor till hemmets härd, till familjelivets innerlighet, till att bliva mödrar eller fostrarinnor; men de skola, under frihetens system, bliva det med ett högre medvetande. Och de, som välja andra banor skola som goda medborgarinnor, likväl förbliva kvinnor, d.v.s såvida ordet har någon djupare mening, mänskliga väsen, i vilka hjärtats liv har övervikt.

Avarterna av den fria kvinnan uppstå förnämligast under kampen, under motsägelsen, och finnas, som vi tro, oftare under omyndighetssystemet än under frihetens. Kvinnan, som inom sitt äktenskap ej får styra med förnuftets makt, skall styra med toffelns. Förnuft, rättvisa, kärlek äro de starka makter, som allena kunna besvärja demonerna och framkalla den sanna skönheten. Verklig uppfostran (som innebär upphöjelse) skall under frihetens system förjaga den falska bildningens usla anspråk och själviska ingivelser.

Man kan ej nog mycket yrka det: omyndighetstillståndet gör själen närsynt och svag, ett rov för alla slags ingivelser; gör uppfostran till en ytlig, artificiell dressyr utan levande sammanhang med livet, ovärdig en personlig, odödlig andes fordringar, hindrar dess harmoniska utveckling under ungdomen och dess mognad ofta för -- hela livet. Osägliga äro de eländen, som alstras i den kvalmiga atmosfär, där den unga kvinnosjälen lever, rättare vegeterar utan framtid, i evig motsägelse till vad ädlast inom henne rörer sig, sökande ljuset; osägliga de mörka syner, de förvillelser och fel, som därav kunna uppstå. Det finnes ingen tyngre börda än den av livets tomhet. Den som skriver detta vet det, ty hon har genomlevat det, ehuru under mycket olika förhållanden med denna boks hjältinna, och bär med smärta än i dag följderna av omyndighetsbudet, som fjättrade den största, bästa delen av hennes liv. Hon har det att tacka för mycket ont och för ingenting gott om icke -- möjligtvis -- i den bittra rot vars frukt blivit -- Hertha.

Kapitel 1
Kapitel 2
Kapitel 3
Kapitel 4
Kapitel 5
Kapitel 6
Kapitel 7
Kapitel 8
Kapitel 9
Kapitel 10
Kapitel 11
Kapitel 12
Kapitel 13
Kapitel 14
Kapitel 15
Kapitel 16
Kapitel 17
Kapitel 18
Kapitel 19
Kapitel 20
Kapitel 21
Kapitel 22
Kapitel 23
Kapitel 24
Kapitel 25
Kapitel 26
Kapitel 27
Kapitel 28
Kapitel 29
Kapitel 20
Kapitel 31
Kapitel 32
Kapitel 33
Kapitel 34
Kapitel 35
Kapitel 36
Kapitel 37
Kapitel 38
Kapitel 39

Hertha

eller
"En själs historia"
Teckning ur det verkliga livet
av
FREDRIKA BREMER

Preface to the Electronic Edition

This electronic edition was produced in 1998 by Ingrid Clareus (editing, proofreading) and Lars Aronsson (scanning, HTML markup). It is copied from the 1971 edition, with omission of the introduction by Karin Westman Berg, which is still covered by copyright. The text uses modern, post-1906 Swedish spelling, but old plural forms of the verbs. Hyphenated words in the printed copy have been joined in the electronic edition.

Hertha was first published in 1856. New editions in Swedish have appeared in 1913, 1923, 1971, and 1986. The novel has also been translated to several other languages.